# data[].attributes.body
Священним Писанням, або Біблією, називається збірка книг, що були написані пророками та апостолами, як ми віримо, за натхненням Духа Святого. Слово “Біблія” – грецьке, означає – “книги”.

Головною темою Священного Писання є спасіння людства Месією, Сином Божим Господом Ісусом Христом. У Старому Завіті говориться про спасіння у вигляді прообразів і пророцтв про Месію і про Царство Боже. У Новому Завіті описується саме здійснення нашого спасіння через втілення, життя і вчення Боголюдини, яке підтверджується Його Хресною смертю і Воскресінням. За часом свого написання священні книги розділяються на старозавітні і новозавітні. З них перші містять те, що Господь відкрив людям через богодухновенні пророків до пришестя Спасителя на землю, а другі – те, що відкрив і чому вчив на землі Сам Ісус Христос і Його апостоли.

Спочатку, Богом Мойсеєві була дана лише найперша частина Біблії, так звана Тора, тобто Закон, що міститься в П’ятикнижжі. Ці книги: Буття, Вихід, Левит, Числа і Второзаконня. Впродовж тривалого часу тільки це П’ятикнижжя і було Священним Писанням, Словом Божим для Старозавітної Церкви. Але негайно услід за Торою, з’явилися Писання, що доповнювали її: книга Ісуса Навина, далі книга Суддів, книги Царств, Паралипоменон (Літописи). Доповнюють книги Царств, книги Ездри і Неємії. Книги Руфі, Есфирі, Юдифі[*] і Товита[*] малюють окремі епізоди історії обраного народу. Нарешті, книги Маккавейські[*] закінчують історію древнього Ізраїлю і доводять її до мети, до порогу пришестя Христового.

Так з’являється другий відділ Священного Писання, що йде за Законом, званий Історичними  книгами. І в Історичних книгах зустрічаються окремі поетичні творіння: пісні, молитви, псалми, а також повчання. У пізніші часи вони склали цілі книги, третій відділ Біблії – Учительні книги. До цього відділу відносяться книги: Іова, Псалтир (Книга Псалмів), Притчі Соломонові, Екклезіаст, Пісня Пісень, Премудрости Соломона[*], Премудрости Ісуса сина Сирахового[*].

Нарешті, творіння свв. пророків, що діяли після розділення царства і полону Вавилонського, склали четвертий відділ Священних книг, книги Пророчі. У цей відділ включаються книги: прор. Ісаї, Єремії, Плач Єремії, Послання Єремії[*], прор. Варуха[*], Єзекиїля, Даниїла і 12 малих Пророків, тобто Осії, Іоїля, Амоса, Авдія, Іони, Михея, Наума, Аввакума, Софонії, Аггея, Захарії і Малахії.

Таке ділення Біблії на книги Законодавчі, Історичні, Учительні і Пророчі було застосовано і до Нового Завіту. Законодавчими є Євангелія, Історичною – Діяння Апостолів, Учительними – Послання свв. Апостолів і Пророчою книгою – Одкровення св. Іоанна Богослова. Окрім цього ділення Священне Писання Старого Завіту ділиться на Канонічні і Неканонічні книги.
Д/З Написати конспект в зошит!

# data[].attributes.headline
Конкіста — завоювання Нового Світу. 
 Зустріч цивілізацій.

# data[].attributes.subject
Конкіста — завоювання Нового Світу. 
 Зустріч цивілізацій.

# data[].attributes.body
Життя народів доколумбової Америки
До приходу європейців населення Америки становило приблизно 15–
20 млн жителів. Вони перебували на різних рівнях цивілізації. Були серед
них мисливці, рибалки, однак більшість вела осілий спосіб життя й займа-
лася землеробством. Воно було доволі примітивним. Аборигени1
Америки
вирощували маїс (кукурудзу), квасолю, дині, перець, помідори, картоплю,
тютюн, какао, а також злакові рослини та коренеплоди, наприклад батат (со-
лодка картопля). Домашніх тварин було небагато, переважно собаки, індики,
качки, в Андах — лами, альпаки (південноамериканські кози).
Особливістю культури корінних жителів було те, що вони не знали принципу
дії колеса для транспорту й гончарного круга для виготовлення повсякденного
побутового посуду. Цікаво, що в Андах гончарний круг був, однак його
використовували тільки для виготовлення ритуального посуду. Аборигени не
мали також тяглових тварин — биків і коней, а отже — і знарядь для орання
землі. Коні були завезені вже європейцями. Навіть у тих регіонах Америки,
у яких існували відносно розвинені цивілізації, нічого не було відомо про залізо.
На час появи європейців в Америці було чотири цивілізації, що мали міста
й держави. Ідеться про цивілізації ацтеків у Мексиканській долині, майя на півострові Юкатан й у Гватемалі, чібча в гірській Колумбії
та інків в Андах і на Болівійському узгір’ї.
Ацтеки прийшли в Мексиканську долину з півночі. Це
був войовничий народ, який, крім прадавньої назви астеки,
іменував себе ще мешики. За однією з версій, так ацтеки
називали Місяць, від слова мешик походить і сучасна на-
зва країни — Мексика. У 1325 р. ацтеки заснували столи-
цю — м. Теночтітлан, що означає «біля кактуса» (на місці
сучасного м. Мехіко). Вибір місця для столиці видавався
дивним: це був острів посеред великого озера. За легендою,
саме тут ацтеки побачили довгоочікуваний знак: орла,
який, сидячи на кактусі, стискав у кігтях і дзьобі змію. Цей
момент як символ хоробрості відтворено на державному
прапорі Мексики.
У державі ацтеків збереглися родовий лад, багатобож-
жя та людські жертвоприношення. Добре розвиненими
в них були ювелірна справа, ткацтво й будівництво. Вони мали й писемність,
щоправда, досить примітивну.
Очолював суспільство ацтеків так званий «пан людей». Він відав збиранням
податків, керував зовнішньою політикою та армією. Особливу касту становили
жерці, які вважалися цілителями, відповідали за церемонії проведення різно-
манітних свят і жертвоприношень.
Цивілізація майя досягла розквіту в І тис. На момент появи іспанців те-
риторія майя була поділена між кількома містами-державами. Правителі міст
збирали податки, відали військовою справою, зовнішньою політикою, а також
виконували функції верховних жерців. Основною робочою силою були вільні
землероби-общинники.
Майя розвинули різноманітні ремесла, зокрема оброблення каменю. Вони
вшановували богів, виконуючи складні ритуали, частиною яких було жертво-
приношення, навіть людське, і гра в м’яч. Для визначення часу майя корис-
тувалися складною календарною системою з кількох циклів. Один із них був
подібний до нашого сонячного року. Майя, чи не єдині в Америці, створили
ієрогліфічне письмо, яке передбачало одночасне використання майже 400 зна-
ків, визначили число «нуль». У них були розвинені архітектура, зокрема будів-
ництво палаців і храмів на східчастих пірамідах, а також мистецтво, особливо
скульптура й настінний живопис.
На території сучасної Колумбії проживали племена чібча. Загалом про
культуру та історію цього народу відомо дуже мало. Вони зводили міста, уміли
обробляти мідь. Особливо славилися чібча як вправні ювеліри, які виготовляли
коштовні прикраси із смарагдами та посуд із золота, срібла й міді.
На південь від країни чібча, у гірських районах
сучасних Перу й Болівії, знаходилася Країна чотирьох
сторін світу, назва якої відображала поділ її території
на чотири частини. Правителі цієї держави — інки —
уважалися представниками бога сонця. Держава інків
виникла в XII ст. Її столицею було м. Куско.
Інки були майстерними будівельниками й добре
зналися на металургії та ювелірній справі. У них було
розвинене й ткацьке ремесло. З шерсті й бавовни вони
ткали килими та виготовляли різноманітні тканини,
які вишивали й розфарбовували.
Територію величезної держави інків з’єднувала доб-
ре розвинена система доріг завдовжки понад 5 тис. км.
Інки зводили мости з опорами на кам’яних стовпах, на
дорогах чергували пости з гінцями, які швидко розносили повідомлення. За
день кілька гінців могли подолати відстань до 240 км.
Інки користувалися досить точними місячним і сонячним календарями. Для
спостереження за небесними світилами були побудовані обсерваторії. Писем-
ності в інків не було. Знання передавали за допомогою кіпу: до широкої шкіряної
стрічки прив’язували мотузки різної довжини, товщини й кольору. На кожній
такій мотузці по-різному зав’язувалися вузлики. Поєднання довжини, товщини,
кольору й форми вузлика означало певне поняття. За допомогою кіпу інки фік-
сували календарні дати, величину податків, кількість населення, воїнів, урожаю.
З 1510 р. розпочався новий етап завоювання Аме-
рики — колонізація й освоєння внутрішніх областей
континенту. Цей етап має назву конкіста — завою-
вання. Учасники завойовницьких походів відомі як
конкістадори. Початок цьому етапу було покладено
вторгненням конкістадорів на Панамський перешийок
і зведенням тут перших укріплень.
У цей час іспанські мореплавці відкрили культуру
майя. Конкістадори були вражені чудовими містами.
У храмах і палацах було багато прикрас і статуеток із
золота й міді, карбованих золотих дисків із зображен-
ням битв і сцен жертвоприношень.
Від місцевих жителів іспанці довідалися, що доро-
гоцінні метали майя привозять з країни ацтеків. У 1519 р. на завоювання цих
земель вирушив іспанський загін на чолі з Ернаном Кортесом (1485–1547).
У квітні 1519 р. кораблі Е. Кортеса пристали до мексиканського берега.
У його загоні було майже 500 конкістадорів, із них 16 вершників. Крім іншої
зброї, вони мали 13 гармат. Іспанці розпочали відразу ж будувати фортецю
Веракрус. Однак ацтеки не виявляли до них найменшої неприязні. Вони
урочисто вітали конкістадорів, цілували перед ними землю та обдаровували.
Теплий прийом пояснювався тим, що ацтеки прийняли іспанців за по-
сланців таємничого бога Кецалькоатля, якого в давнину вигнали з країни.
Ернан Кортес уміло скористався із ситуації й невдовзі ввійшов зі своїми
конкістадорами до Теночтітлана. Тут його радо зустрів правитель ацтеків
Монтекусома, який поселив іспанців в одному з палаців у центрі столиці й
підніс їм щедрі дарунки.
Франсіско
Пісарро (1471–1541), який до свого прибуття в Америку пас свиней у багатих
сусідів. У 1524 р. він приїхав на тихоокеанське узбе-
режжя Південної Америки, сподіваючись відшукати
багаті на золото землі. Однак тільки в 1531 р. йому
вдалося зібрати загін із 120 піхотинців і 36 кіннотників
і вирушити до країни інків. Він довідався, що там ви-
рує громадянська війна й становище правителя інків
Атавальпи досить хитке. Це підштовхнуло Ф. Пісарро
до рішучих дій.
Імперія ж Атавальпи виявилася неготовою воювати
з дивними білошкірими прибульцями, тіла яких були
закуті в залізо. Не менше лякали інків коні й небачена
досі вогнепальна зброя. Поміркувавши, Атавальпа
зрозумів, що в цій ситуації з конкістадорами краще
домовитися.
Опинившись в ув’язненні, сердешний Атавальпа швидко зрозумів, ким є
насправді Ф. Пісарро. Тому він вирішив відкупитися від жадібних до багатств
конкістадорів, пообіцявши за своє звільнення стільки золота, скільки вміститься в
підвальній кімнаті, де його утримують. Також Атавальпа зобов’язався наповнити
сріблом два сусідні приміщення. Франсіско Пісарро легко пристав на таку
пропозицію і вже за кілька місяців іспанці отримали за Атавальпову свободу
5,5 т золота й 12 т срібла. У сучасному грошовому еквіваленті це дорівнює
приблизно 35 млн дол. чи 875 млн грн.
ДЗ.Написати короткий конспект!

# data[].attributes.headline
Заповіді Божі.

# data[].attributes.subject
Заповіді Божі.

# data[].attributes.headline
Заповіді Божі.

# data[].attributes.subject
Заповіді Божі.

# data[].attributes.body
1-а Заповідь “Хай не буде тобі інших богів передо Мною!”

повчає визнавати одного, правдивого Бога. Ми не повинні мати інших богів, крім Нього. Господь – величний Творець, який створив усе, і нас в тому числі. Бог хоче бути на першому місці в нашому житті.

^ 2-а Заповідь “Не роби собі подоби Бога” забороняє поклонятися божкам-ідолам, що зроблені із золота, срібла, бо всяка безбожність, віддаляючи нас від Бога, віддаляє від життя вічного. З тих пір, як Адам і Єва виявили непослух істинному Богові, усі люди намагаються винайти і створити інших «богів» (мертві предмети), щоб заповнити внутрішню порожнечу через неможливість спілкування з живим Господом. (Вчитель розповідає про часи Старого Заповіту, коли було поширене поклоніння ідолам).

^ 3- Заповідь “Не призивай Імення Господа, Бога твого, надаремно”. Призивати ім’я Бога “надаремно” означає вживати ім’я Бога просто. В епоху Старого Заповіту того, хто нешанобливо згадував ім’я Бога, вбивали (Левит 24:16). Біблія каже: “За всяке пусте слово, яке скажуть люди, вони дадуть відповідь” (Мт. 12:36).

^ 4-а Заповідь “Пам’ятай день суботній, щоб святити його” наказує присвятити один день у тижні для Бога. Це так званий день Господній. Отож не можна його використовувати на щось інше. У цей день забороняється працювати, щоб мати час на молитву.

^ 5-а Заповідь “Шануй свого батька та матір свою” вказує на авторитет батьків у родині, бо це від Бога. Через них об’являється дітям воля Божа.

6-а Заповідь “Не убий” закликає шанувати життя своє і ближніх, бо воно походить від Бога і Йому належить.

^ 7-а Заповідь “Не чини перелюбу” стоїть на сторожі чистоти й святості тіла, душі та подружжя, яке є символом поєднання Господа Бога зі своїм вибраним народом і Христа з Церквою.

^ 8-а Заповідь “Не кради” – сторож власності. Вкрасти – означає взяти щось, що тобі не належить.

9-а Заповідь “Не свідкуй неправдиво на свого ближнього” охороняє правдивість. Тому, власне, всяке неправдиве свідчення є гріхом, віддаленням від Бога, який є сама правда.

^ 10-а Заповідь “Не заздри” застерігає людину від зазіхань на чужу власність. Заздрити – означає мати сильне бажання отримати собі те, що належить іншому.

4. Ми піднялися на гору Синай і маємо отримати скрижалі від Господа. Учні працюють над саморобкою. Форма складаної книжечки нагадує кам’яні скрижалі, які Бог дав Мойсею на горі Синай.
Д.З. Вивчити заповіді і написати короткий конспект.

# data[].attributes.headline
 Світ і суспільство. Становлення капіталістичних відносин.

# data[].attributes.subject
 Світ і суспільство. Становлення капіталістичних відносин.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/YcIPpE1uKUc

1. Сьогодні хочу почати наше заняття з, на перший погляд,

2. не дуже історичного запитання: які страви користуються найбільшою популярністю у світі?

3. А яким чином вони стосуються Великих географічних відкриттів?

4. Однак питання змін у раціонах людей із різних куточків земної кулі

5. дуже історичне.

6. Досліджуючи харчування, ми можемо дізнатися багато цікавого про торгівлю,

7. побут, традиції.

8. От і сьогодні варто пам’ятати, що найпопулярні нині страви, наприклад, піца,

9. можливо, не смакували б нам без томатів.

10. А томати, картопля, кукурудза, ананаси, стручковий перець,

11. какао, кава і навіть тютюн потрапили до Європи після Великих географічних відкриттів.

12. До речі, раціон харчування європейців став багатшим на овочі:

13. частіше вживали страви з квасолі, навчилися готувати страви з кабачків, гарбузів,

14. овочевого перцю, патисонів, дізналися про існування арахісу, авокадо, топінамбуру.

15. Словом, стали споживати більше вітамінів рослинного походження.

16. Як освоєння Нового Світу вплинуло на економіку?

17. По-перше, активізувалася торгівля.

18. Сподіваюся, ви пам’ятаєте, що іспанські монархи утримували монополію

19. на продаж товарів з американських колоній.

20. Уславлені Генуя, Венеція та Ганзейський союз поступово втрачали свій вплив.

21. Натомість португальці зосередилися на освоєнні Африки та Азії.

22. Інші країни, насамперед Англія та Франція,

23. почали видавати дозвіл декому з морських розбійників – піратів,

24. нападати на іспанські судна і грабувати їх.

25. Каперська справа (офіційно дозволене піратство) принесла значні прибутки.

26. Один із каперів, Френсіс Дрейк (його портрет на екрані),

27. став першим англійцем і другим капітаном, під чиїм керівництвом було здійснено навколосвітню подорож.

28. Економічне і політичне становище держав Європи

29. значно залежало від наявності в них далеких колоній.

30. Там колонізатори по-хижацьки використовували природні ресурси.

31. Насамперед активно видобували дорогоцінні метали і везли їх до метрополій.

32. Але виявилося, що наявність великої кількості золота і срібла

33. не запорука достатку на довгі роки.

34. Їх стало надто багато, і дорогоцінні метали знецінилися.

35. На минулому уроці ми вже згадували про «революцію цін»,

36. коли продукти й інші товари через перенасиченість Європи золотом і сріблом

37. значно подорожчали.

38. Зростання цін було вигідним для виробників і продавців товарів.

39. Виробництво потребувало робочих рук, тож частина населення переселяється із сільської місцевості до міст.

40. Для активної торгівлі розбудовували дороги,

41. покращували транспорт.

42. Купці дедалі частіше перетворювалися на посередників у торгівлі.

43. Так, поступово руйнувалася середньовічна феодальна економіка.

44. У XVI–XVII ст. в Західній Європі відбувалося зародження капіталізму –

45. нового суспільного устрою.

46. Він ґрунтувався на відносинах, побудованих на приватній власності

47. на ресурси, засоби виробництва та на використанні найманої праці.

48. Проаналізуймо картину видатного німецького художника Ганса Гольбейна Молодшого

49. «Портрет Георга Гіше».

50. Автор зобразив молодого торговця так, щоб підкреслити його статки.

51. Про це свідчать розкішна шовкова сорочка,

52. дорогий східний килим на столі,

53. ваза з найтоншого венеціанського скла.

54. Ця картина демонструє можливості купецтва

55. і зростання впливу заможних торговців у суспільстві.

56. Найвищі прибутки приносила міжнародна торгівля.

57. Купецтво отримувало величезні прибутки на різниці в цінах.

58. Пригадаймо, що привезений до Європи перець коштував у сотні разів дорожче, ніж на Сході.

59. Особливі вигоди надавала торгівля з колоніями.

60. Проте купецтво не одразу почало вкладати гроші у виробництво.

61. Воно продовжувало збільшувати свої кошти через лихварські операції

62. та довго віддавало перевагу таким надійним джерелам вкладання капіталів,

63. як купівля землі, коштовностей, розкішного житла.

64. Стримували активність торговців у виробничій сфері цехи.

65. Вони ревно охороняли свої права на заняття ремеслами й чинили опір спробам чужинців

66. увійти в їхню сферу.

67. У XV ст. в Англії з'являються підприємства нового типу – мануфактури

68. виробництва сукна з власної сировини.

69. На мануфактурах використовувати ручну працю,

70. але ввесь виробничий процес поділявся на різні види робіт.

71. Існувало три види мануфактур: розсіяна, централізована та змішана.

72. Їхні особливості я виклала у вигляді схеми на екрані.

73. Отже, власник розсіяної мануфактури роздавав сировину

74. (а іноді й знаряддя праці) робітникам, що працювали вдома.

75. Працівники централізованої мануфактури виконували усі процеси в майстерні.

76. У змішаній мануфактурі частину роботи виконували вдома, а решту – у майстерні.

77. У мануфактурах працювали десятки, а то й сотні працівників,

78. кожен із яких виконував декілька чи лише одну трудову операцію.

79. Такий розподіл праці сприяв удосконаленню майстерності

80. та пришвидшенню виготовлення продуктів.

81. Зміни в економіці впливали на суспільне життя.

82. На початку XVI ст. більшість жителів Європи займалися сільським господарством,

83. були особисто вільними, але безземельними, оскільки володіли землею сеньйори.

84. Селяни орендували ділянки за гроші.

85. Щоб їх заробити, вони везли на ринок і продавали свою продукцію –

86. зерно, овочі, м’ясо, вовну.

87. Такий спосіб господарювання став звичним для середнього прошарку сільського населення.

88. Селянська біднота змушена була йти в найми до заможних селян-фермерів,

89. які володіли чи орендували великі ділянки землі.

90. Фермерські господарства працювали на ринок, тому їхні власники віддавали перевагу

91. вирощуванню прибуткових культур або скотарству.

92. Купці добре розуміли, що найбільші прибутки отримають тоді,

93. коли контролюватимуть усе:

94. від виготовлення товару до його збуту.

95. Вони стали вкладати гроші в прибуткове виробництво,

96. наприклад у виготовлення тканини.

97. Так само робили й лихварі та частина майстрів, хто зміг накопичити гроші.

98. Так само діяла частина дворян і фермерів.

99. Разом вони склали нову велику соціальну групу – буржуазію.

100. Працювали на неї ті, хто втратив господарську самостійність

101. і був змушений продавати свою робочу силу.

102. Таких людей називали найманими працівниками.

103. Зростання цін і попиту на товари активізувало технічний прогрес.

104. У XVI ст. в Європі з’явилася велика кількість різноманітних винаходів

105. і технічних удосконалень.

106. Важливим для зростання потужностей стало вдосконалення джерел енергії та двигунів.

107. Ясна річ, що головний «двигун» давніх часів – м’язова сила людини – залишався,

108. проте було створено нові механізми.

109. Так, удосконалили колесо, що надавало руху водяному млину.

110. У першій половині XVI ст. в Нідерландах навчилися застосовувати вітряки у виробництві.

111. За їх допомогою працювали шліфувальні пристрої, бури, пилки, помпи, преси.

112. Велике значення мало вдосконалення конструкції та техніки виготовлення гвинта –

113. важливого елемента будь-якого приладу, що передає енергію.

114. Спочатку гвинти робили вручну, вирізаючи їх із дерева або металу.

115. Згодом Жак Бессон винайшов токарний верстат для нарізання різних форм гвинтів.

116. У гірничодобувній справі використовувати помпи для відкачування води із шахт,

117. транспортери для підняття руди на поверхню,

118. у шахтах створювали системи вентиляції.

119. На міднорудних промислах Словаччини в XVI ст. вперше для доставки руди до місця переробки

120. застосували вагонетки; їх тягли дерев’яними рейками коні.

121. У Ранній Новий час у країнах Європи почали використовувати доменну піч.

122. Завдяки цьому отримували якісний ливарний чавун.

123. Також розширили обсяги видобутку кам’яного вугілля,

124. яке мало вищу температуру горіння порівняно з торфом і деревним вугіллям.

125. Використовувати кам’яне вугілля в металургії було

126. неможливо через наявність у ньому шкідливих домішок,

127. які погіршували якість металу.

128. У 20-х рр. XVI ст. в Англії навчилися виробляти коксоване вугілля,

129. випалюючи з нього шкідливі домішки в спеціальних печах.

130. Англія, яка мала великі запаси придатного для виробництва коксу кам’яного вугілля,

131. перетворилася на його головного виробника й постачальника.

132. Технічні вдосконалення найшвидше використовувалися в нових галузях,

133. зокрема, у виготовленні дзеркал, паперу, книгодрукуванні.

134. Тут не існувало цехових традицій і суворих обмежень ремісничих статутів.

135. Інколи нововведення запроваджувалися і в давніх ремеслах.

136. Так, з XVI ст. увійшла в ужиток колісна прядка з підніжкою,

137. яка полегшила і прискорила працю ткача,

138. а також верстат для виготовлення гобеленів.

139. Проте ремісники боялись конкуренції і розорення,

140. а тому чинили опір усьому новому.

141. Цехи уважно стежили не лише за тим, щоб окремі майстри не ставили додаткових верстатів

142. та не перевищували норм виготовлення продукції,

143. а й за тим, щоб вони не застосовували технічних винаходів.

144. На наступному уроці ми детальніше проаналізуємо зміни

145. в повсякденному житті європейців.

146. Щоб ви краще зрозуміли цю тему, важливо старанно опрацювати і написати конспект.

# data[].attributes.headline
Повсякденне життя населення 
Західної Європи.

# data[].attributes.subject
Повсякденне життя населення 
Західної Європи.

# data[].attributes.body
Населення Європи
Упродовж XVI – першої половини XVII ст. у Європі кількість населення знач-
но зросла. Лише у XVI ст. вона збільшилася з 69 до 95–100 млн осіб. У першій
половині XVII ст. темпи зростання зменшилися, і в середині століття населення
європейських країн становило 110–115 млн осіб. Демографічний вибух пов’язу-
ють із практикою раннього заміжжя, багатодітністю, певним поліпшенням умов
життя і раціоном харчування.
Проте середня тривалість життя людини становила 30–35 років. Більшість
чоловіків доживало до 40–60, жінок — 20–40 років. Як і раніше, великою за-
лишалася смертність новонароджених.
Лише половина дітей досягала десяти-
річного віку. Багато жінок помирало при
пологах.
У людей не було уявлення про санітарію та гігієну. Медична наука не була
розвинена, справжні причини хвороб та епідемій ніхто не вмів встановлювати.
В містах скупчувалося багато людей, і епідемії серед них поширювалися миттє-
во. У XVI – першій половині XVII ст. окремі райони Європи неодноразово вража-
ла епідемія чуми. Під час спалаху цієї хвороби в 1629–1631 рр., що охопив майже
все Середземномор’я, загинула більш як половина міського населення. Німецькі
землі чума спустошувала упродовж 1624–1630, 1634–1639, 1646–1648 рр. Її жер-
твами стало 60–75% населення. Значними були людські втрати від епідемій віс-
пи, холери, тифу. Нові хвороби принесли з Америки. У європейців не було до
них імунітету, тому вони масово гинули.
У неврожайні роки ще зберігалася загроза голоду. Крім того, люди гинули у
війнах та принесених ними спустошеннях. За приблизними підрахунками, лише
в XVII ст. Європа втратила у війнах 3 млн осіб. Кількість жертв значно зросла
з початком використання вогнепальної зброї та поширення практики масових
убивств мирного населення. Під час повстання в Нідерландах проти іспансько-
го панування герцог Альба, який очолював каральну експедицію, повідомляв
королю Філіппу VI: «Якщо я захоплю Алькмаар, то жодна істота не залишиться
живою. Кожну горлянку буде перерізано ножем».
Отже, епідемії, голод і війни були головними чинниками, які обмежували
зростання населення, впливали на рух народонаселення й повсякденне життя
людини у XVI — першій половині XVII ст.
Міста Європи змінюють свій вигляд
Більшість населення у ранньомодерну добу станови-
ли селяни — до 90 %, а міщани — лише 10–20% його
кількості. Винятком були Нідерланди, де на невеликій
території налічувалося близько 300 міст, а їхні мешкан-
ці становили 60% від загального складу населення.
Європейські міста зберігали середньовічний вигляд.
Вони були невеликими — існували міста і по 200–
500 осіб, а населення 2 тис. було цілком пристойним —
відгородженими від навколишнього світу старовин-
ними мурами, із вузькими вуличками, на яких навіть
улітку не висихала багнюка й паслися свині. Звісно, іс-
нували й міста-велетні — Лондон, Париж, Амстердам,
Флоренція.
Будь-яке місто мало свої передмістя. Там у халупах, критих соломою, жили
наймані робітники, бідні ремісники, селяни, які щойно потрапили до міста.
В цих місцях існувала бідність, жебрацтво. Вулички передмість були небезпеч-
ними — ними вешталися і грабіжники. Особливо небезпечними були передмістя
великих та портових міст.
Європейські житла
Протягом XVI — першої половини XVII ст. житло європейців майже не змі-
нилося. На півдні Європи будинки зводилися з каменю, а на півночі – з дере-
ва. У сільських оселях окремих кімнат зазвичай не було — всі члени сім’ї жили
у спільному приміщенні. Для опалювання помешкання і приготування їжі ви-
користовувалися пічки і грубки. У селах їжу готували в казанах, що висіли над
вогнищем, яке і обігрівало єдину кімнату, а їли переважно зі спільного посуду.
Долівка була земляною, встеленою соломою. Меблів у селянській хаті було об-
маль: простий стіл, лави, скрині для речей, на яких можна спати, один-два табу-
рети. Селянські житла упродовж тривалого часу не змінювалися.
Житла міщан у ранньомодерний період зазнали певних змін. В Італії, Іспанії
та Південній Франції з каменю будували житло і в Середні віки, але з XVI ст.
кам'яні будинки з'явилися у містах на півночі Європи. У будинках зводилися ка-
міни, які заможніші власники ще й прикрашали.
Заможні міщани могли дозволити собі прозо-
рі скляні вікна, а решта свої будинки затягували
пергаментом або тканиною. Оскільки тоді ще не
вміли виготовляти великих листів скла, то вікна
складалися з маленьких скляних квадратиків.
У більшості випадків вікна не відчинялися, тому
й будинки не провітрювалися.
Підлогу в заможних будинках викладали з де-
рева або з розмальованих кахлів. Стелі почали
прикрашати, покриваючи їх гіпсом та ліпниною,
а стіни — шпалерами з тканини або паперу. Спо-
чатку вони прикрашали будинки простих міщан,
які були не в змозі оббити стіни своїх осель кош-
товними тканинами або вкрити дерев’яними різьбленими панелями, а згодом
набули популярності й серед знаті. І в багатих, і в бідних будинках панував
звичай взимку встеляти підлогу соломою, а влітку — квітами та духмяними
травами. Багато звичних для нас меблів з’явилося саме в ранньомодерний час. Порів-
няно з попередніми роками, меблі стали легшими і витонченішими. Меблі та
речі були свідченням заможності господаря. Коштовний посуд виставляли на
спеціальних підставках — мисниках. Різноманітні речі та одяг зберігали у скри-
нях, котрі прикрашали орнаментом і розписом. Італійські меблярі, які вважа-
лись у Європі законодавцями моди, першими почали ставити свої скрині верти-
кально. Так у XVI ст. з’явилася шафа.
Європейська кухня XVI–XVII ст.
Як і в часи середньовіччя, у XVI — першій половині XVII ст. у Європі не зни-
кла загроза голоду.
Щоденне меню, хоч і різнилося на півночі та півдні континенту, але все одно
і там, і там лишалося вкрай одноманітним: основою повсякденної їжі був хліб
і каша — 70% раціону. Пшеничний хліб могли собі дозволити лише заможні
люди. Більшість населення півдня Європи споживала хліб і кашу з ячменю або
проса, на півночі вживали житній хліб. Цікаво, що європейці добре знали рис,
з якого варили каші та навіть намагались
випікати хліб. Картопля та кукурудза у Єв-
ропі стали поширеними аж наприкінці
ХVIII ст.
Споживання м’яса у ранньомодерну
добу зменшилось. Його їли більше в «ди-
ких» районах, де землеробство було менш
розвиненим. Простий народ до хліба і каші
додавав деякі овочі: боби, ріпу, цибулю,
капусту, а м’ясо їв не свіжим, а у вигляді
солонини або копченостей.
Отже, раціон більшості європейців у XVI — першій
половині XVII ст. зазнав мало змін. Основою харчуван-
ня був хліб. Водночас серед заможних людей почала за-
роджуватися «висока кухня», розпочалося формування
національних кухонь.
Мода
У XVII ст. у Європі народжується мода. Поширилося правило не просто одя-
гатися, а слідувати моді, змінюючи щорічно фасони суконь і камзолів. Але це
стосувалося лише знаті та заможних міщан. Одяг бідняків і селян залишався
незмінним: селяни мали один незмінний робочий одяг і святкове вбрання, що
переходило від батьків до дітей.
Мода — нетривале панування певних смаків в одязі та інших сферах жит-
тя великих груп людей.
Заможні європейці стали тими суспільними верствами, завдяки яким у XVI —
першій половині XVII ст. запанувало царство моди. Його основне правило —
мати можливість змінювати гардероб відповідно до конкретних обставин. Ос-
таточно це правило встановилось у Європі наприкінці XVII ст.
У Європі щороку мінялися фасони одягу; штани
і плащі ставали то довгими, то короткими; рукави вузь-
кими або широкими; коміри то нагадували жорна мли-
нів, то перетворювалися на ледь помітну смужку. Зміни
в моді були свідченням того, хто на той момент був по-
пулярним у Європі.
Законодавцем моди ставав той, ким найбільше захо-
плювалися європейці.
Наприкінці XV — на початку XVI ст. законодав-
цями мод у Європі були італійці. Пишний костюм
доби італійського Відродження із широкими рукава-
ми, золотим і срібним шиттям, парчею, бавовною та
оксамитом був прикладом для значної частини євро-
пейських країн. У XVI ст. у вищих верствах суспіль-
ства набув популярності суворий, застібнутий аж до
верху чорний костюм, запроваджений іспанцями. Він
неначе символізував переваги «всесвітньої» імперії
католицького короля. На початку XVII ст. поширився
нідерландський стиль — комір із мережива та обов’яз-
ковий капелюх із високою тулією. Він уособлював
економічне зростання нової європейської держави —
Нідерландів. Проте і цей стиль не втримався довго.
Його замінив французький костюм із яскравим шов-
ком і вільним кроєм.
Наслідування моди поступово перетворилося з прим-
хи на стимул розвитку суспільства. Завдяки їй розвива-
лися виробництво, торгівля, виникали нові мануфакту-
ри й галузі виробництва.
Д З Написати короткий конспект!

# data[].attributes.headline
10 ЗАПОВІДЕЙ ЗАКОНА БОЖОГО -ОСНОВА МОРАЛЬНОГО ЖИТТЯ.

# data[].attributes.subject
10 ЗАПОВІДЕЙ ЗАКОНА БОЖОГО -ОСНОВА МОРАЛЬНОГО ЖИТТЯ.

# data[].attributes.body
Тема:  Заповіді Божі – життєвий дороговказ. Що таке заповідь?
Вірші з Біблії: Вих. 20: 3-16, Гал. 5:13-14, Повт.Зак. 8:5-6, Повт.Зак. 8:11
Ключовий вірш:  "Якщо ви Мене любите, то Мої  заповіді виконуйте "                          Іоан. 14:15
1.Немає на землі нікого, хто не хотів би бути щасливим. Багато людей шукають щастя в земних речах і помиляються. Здавна люди шукали відповіді на питання як бути щасливим, як чинити, щоб мати життя вічне. В Біблії є відповідь на це питання.
2. Божі Заповіді – основа людського життя, це основа християнської моралі, доброго людського життя на землі й –запорука щастя на небі.  Перш, ніж почати мову про Заповіді, я хотіла б розказати вам одне оповідання, яке називається “Паперовий змій”.
Тато з Петриком вже третій день працювали над виготовленням паперового змія. Петрик вже уявляв як змій, піднятий високо в небо, тріпотів стрічкою-хвостом. Після натхненної триденної роботи паперовий змій, з яскраво розфарбованою головою, був готовий до випробування. Міцна мотузка надійно прикріплена до голови змія і намотана на котушку з-під шовкових ниток. Петрик урочисто йшов попереду, несучи свого новесенького змія. І ось за кілька хвилин паперовий змій тріпотів в повітрі, виблискуючи всіма барвами на сонці. Мов справжнісінький авіаносець, він розбивав грудьми повітря, прагнучи вище злетіти над землею. Петрик не міг відвести погляд від свого красунчика. Він то опускав його нижче, змотуючи нитку, то відпускав далеко, майже до хмар. Хлопчик так захопився цією грою, що не помітив, як мотузка вислизнула з його руки. Змій стрімко полетів у далечінь, вітер схопив його у свої обійми і закружляв, немов у шаленому танці. І ось вже маленька цяточка, яка невпинно зменшується і зникає. Петрик повернувся до тата, очі, повні сліз, аж бриніли, так хотілося заплакати. “Не хвилюйся, - сказав тато, - змайструємо нового, ще кращого. І мотузку закріпимо так, що вже не вирветься”. Засмучені, з похиленими головами, вони полверталися додому.
Я розповіла це оповідання, щоб порівняти людину з паперовим змієм. Поки ми тримаємо в руці мотузку, то можемо керувати ним, утримати від загибелі, а коли цей зв’язок втрачається, то він стрімко летить в круговерть смерті. Так само й людина, якщо нею керує Господь, то вона в безпеці, та якщо втрачається цей зв’язок, то людина потрапляє в сіті гріха, проблем. Бог сам дав в руки людині мотузку, за допомогою якої Він зможе керувати нею. Цією мотузкою є 10 Заповідей, які Бог передав через Мойсея. Саме через дотримання Закону Божого ми прагнемо, щоб Він керував нашим життям.
3. Робота із Заповідями Божими.
1-а Заповідь “Хай не буде тобі інших богів передо Мною!”
повчає визнавати одного, правдивого Бога. Ми не повинні мати інших богів, крім Нього. Господь – величний Творець, який створив усе, і нас в тому числі. Бог хоче бути на першому місці в нашому житті.
2-а Заповідь “Не роби собі подоби Бога” забороняє поклонятися божкам-ідолам, що зроблені із золота, срібла, бо всяка безбожність, віддаляючи нас від Бога, віддаляє від життя вічного.
3- Заповідь “Не призивай Імення Господа, Бога твого, надаремно”. Призивати ім’я Бога “надаремно” означає вживати ім’я Бога просто. В епоху Старого Заповіту того, хто нешанобливо згадував ім’я Бога, вбивали (Левит 24:16). Біблія каже: “За всяке пусте слово, яке скажуть люди, вони дадуть відповідь” (Мт. 12:36).
4-а Заповідь “Пам’ятай день суботній, щоб святити його” наказує присвятити один день у тижні для Бога. Це так званий день Господній. Отож не можна його використовувати на щось інше. У цей день забороняється працювати, щоб мати час на молитву.
5-а Заповідь “Шануй свого батька та матір свою” вказує на авторитет батьків у родині, бо це від Бога. Через них об’являється дітям воля Божа.
6-а Заповідь “Не убий” закликає шанувати життя своє і ближніх, бо воно походить від Бога і Йому належить.
7-а Заповідь “Не чини перелюбу” стоїть на сторожі чистоти й святості тіла, душі та подружжя, яке є символом поєднання Господа Бога зі своїм вибраним народом і Христа з Церквою.
8-а  Заповідь “Не кради” – сторож власності. Вкрасти – означає взяти щось, що тобі не належить.
9-а Заповідь “Не свідкуй неправдиво на свого ближнього” охороняє правдивість. Тому, власне, всяке неправдиве свідчення є гріхом, віддаленням від Бога, який є сама правда.
10-а Заповідь “Не заздри” застерігає людину від зазіхань на чужу власність. Заздрити – означає мати сильне бажання отримати собі те, що належить іншому.
4. Ми піднялися на гору Синай і маємо отримати скрижалі від Господа. Учні працюють над саморобкою. Форма складаної книжечки нагадує кам’яні скрижалі, які Бог дав Мойсею на горі Синай.

Д З Прочитати і запам'ятати.