# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Писати треба так, як люди говорять"
"Іван Левицький - се великий артист зору, колосальне,
всеобіймаюче око України"
І. Франко І. Нечуй-Левицький
Іван Семенович Левицький (літературний псевдонім - Нечуй) народився 25 листопада 1838 року в Стеблеві, в сім'ї сільського священика. Батько його був освіченою людиною прогресивних поглядів, мав велику домашню книгозбірню і на власні кошти влаштував школу для селян, в якій його син навчився читати й писати.

У 7 років хлопчика віддали в науку до дядька, який вчителював у духовному училищі при Богуславському монастирі. У 14 років вступив до Київської духовної семінарії, де навчався з 1853 по 1859 рік. Змалку цікавився звичаями і побутом селян, пізнавав скарби українського фольклору та поезії Шевченка, що згодом яскраво відбилося в його творчості.

"Українське життя - то непочатий рудник, що десь під землею,
хоч за його вже бралися такі високі таланти, як Шевченко..."
І. Нечуй-Левицький

Закінчивши семінарію, рік хворів, а потім деякий час працював у Богуславському духовному училищі викладачем. Перед ним відкривалася духовна кар'єра, але юний магістр богослов'я рішуче від неї відмовився і, пориваючи з сімейними традиціями, викладав російську мову, літературу, історію, географію, логіку в Полтавській семінарії (1865 - 1866), гімназіях Каліша, Седлеця (1866 - 1873), Кишинева (1873 - 1884). У 1885 р. письменник вийшов у відставку, оселився в Києві і, ведучи досить замкнене життя, повністю віддався літературній праці.

Вступивши на літературну ниву в 60-ті рр. XIX ст., Нечуй-Левицький одразу привернув до себе увагу читачів і критики. Вже перші його твори - "Дві московки" (1868) і "Рибалка Панас Круть" (1868), повість "Причепа" (1869) - відзначалися новизною характерів, яскравістю барв.

Після перших кроків письменника, що свідчили про появу сильного, молодого таланту на терені української прози, виходять з друку його нові, розгорнені полотна. В 70-ті рр. художник створює класичні твори з народного життя:

"Не можна бабі Парасці вдержатись на селі" (1874);

"Благословіть бабі Палажці скоропостижно вмерти" (1875);

"Микола Джеря" (1878);

"Кайдашева сім'я" (1879);

"Бурлачка" (1880).

У наступні роки, хоч творчий пульс письменника дещо слабне, він створює ряд цікавих, визначних творів ( "Старі гультяї", 1897; "Чортяча спокуса", 1885; "Не той став", 1896; "Сільська старшина бенкетує", надруковано 1911р.). Окремо стоїть казка "Скривджені та нескривджені" (1892), де письменник у фантастичних образах показує суперечності між народом і самодержавством.

Багаті спостереження побуту, моралі і звичаїв духовенства знайшли повнокровне втілення у великій повісті Нечуя-Левицького "Старосвітські батюшки та матушки" (1884р. надрукована в "Киевской старине" в російському перекладі, в 1888р. - у журналі "Зоря" мовою оригіналу).

Якщо в "Старосвітських батюшках..." гумор і сатира поєднані з легким сумом, то в наступних повістях і оповіданнях - "Афонський пройдисвіт" (1890), "Поміж ворогами" (1893), "Київські прохачі" (1901, надрукована 1905р.) - на перший план в малюнках характерів виступає авторський сарказм.

Погляд письменника неодноразово звертається до освічених кіл, до української інтелігенції. Різноманітні типи людей цієї суспільної групи, їх ідейні прагнення, суперечки постають у романах "Хмари" (1874) і "Над Чорним морем" (1890), а також у творах інших прозових жанрів ( "Навіжена", "Неоднаковими стежками", "Гастролі", "На гастролях в Микитянах", "Дивовижний похорон").

Не лише сучасність, а й сторінки української історії знайшли відображення у творах Нечуя-Левицького, що належать до різних жанрів:

1. казка "Запорожці" (1873),

2. повісті і науково-популярні нариси:

"Гетьман Іван Виговський";

"Перші київські князі";

"Татари і Литва на Україні";

"Унія і Петро Могила";

"Український гетьман Богдан Хмельницький і козаччина" та ін.).

Серед історичних художніх творів письменника перше місце займає роман "Князь Єремія Вишневецький" (1897, вперше надруковано 1932р.). Образи минулого України Нечуй-Левицький відтворював і в драматичних творах ( "Маруся Богуславка", 1875; "В диму та полум'ї", 1911).

Письменник активно цікавився розвитком українського мистецтва: театру, музики, живопису ( "З Кишинева", 1884; "В концерті", 1887; "Марія Заньковецька, українська артистка", 1893, та ін.).

Крім згаданих історичних драм перу Нечуя-Левицького належать комедії з міщанського побуту ( "На Кожум'яках", 1875; "Голодному й опеньки м'ясо", 1887), які містять цікаві характеристики типів міщан, торговців, дрібних чиновників, їх звичаїв, моралі й психології. Найбільш вдалою є перша п'єса, яка у переробці М. Старицького під назвою "За двома зайцями" набула більшої сценічності й досі живе в українському театрі.

У творчій спадщині письменника є також літературно-критичні й літературно-публіцистичні статті. У відомій статті "Сьогочасне літературне прямування" (1878 - 1884) містяться цікаві роздуми про специфіку художньої творчості та роль усної поетичної традиції в літературі.

У праці "Українство на літературних позвах з Московщиною" (1891) Нечуй-Левицький досить виразно висловлює націоналістичні погляди на історію і культуру України.

Нечуєві-Левицькому належить кілька статей і рецензій про українську літературу. Вони присвячені поезії Шевченка ( "Сорок п'яті роковини смерті Шевченка", "Хто такий Шевченко"), повісті Д. Яворницького "Де люди, там і лихо", дають широкий огляд творчості класиків і сучасних йому українських поетів і прозаїків від Шевченка до А. Кримського, В. Самійленка і Б. Грінченка ("Українська поезія"). Чималий інтерес має велика стаття "Українська декаденщина" (надруковано вперше 1968р.).

В роки імперіалістичної війни І. Нечуй-Левицький жив самотнім, голодним життям. На початку 1918р. в умовах кайзерівської окупації Києва письменник тяжко захворів, згодом потрапив до Дегтярівської богадільні (будинок для перестарілих), де й скінчив життя 2 квітня 1918р.

Твори:

1868 р. - "Дві московки"

1876 р. - повість "Микола Джеря"

1875 р. - комедія "На кожум'яках"

1875 р. - історична драма "Маруся Богуславка"

1878 р. - повість "Бурлачка"

1879 р. - повість "Кайдашева сім'я"

1881 р. - "Старосвітські батюшки та матушки"

1890 р. - "Українські гумористи й штукарі"

1893 р. - повість "Над Чорним морем"

1907 р. "Сучасна часописна мова в Україні"

1914р. - "Граматика української мови" в 2-х ч.

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Івана Нечуя-Левицького

# data[].attributes.attachment_link.description
"Писати треба так, як люди говорять" "Іван Левицький - се великий артист зору, колосальне, всеобіймаюче око України" І. Франко І. Нечуй-Левицький Іван Семенович Левицький (літературний псевдонім - Нечуй) народився 25 листопада 1838 року в Стеблеві, в сім'ї сільського священика.

# data[].attributes.headline
Стисло про письменника

# data[].attributes.subject
Стисло про письменника

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Семенович Нечуй-Левицький · Лайфхаки з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
Справжнє ім'я: Іван Семенович Левицький (за версією Валер'яна Підмогильного, через непрості стосунки з батьком - сільським священиком, автор обрав собі псевдонім "Нечуй", щоб отець Семен не чув про сина-письменника). "...великий артист зору", "колосальне, всеобіймаюче око... України" (І.

# data[].attributes.headline
Повний текст твору

# data[].attributes.subject
Повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Повість

Написано в 1878 році, вперше опубліковано в 1879-му.

Твір входить до класики української літератури

Недалеко от Богуслава, коло Росі, в довгому покрученому яру розкинулось село Семигори. Яр в'ється гадюкою між крутими горами, між зеленими терасами; од яру на всі боки розбіглись, неначе гілки дерева, глибокі рукави й поховались десь далеко в густих лісах. На дні довгого яру блищать рядками ставочки в очеретах, в осоці, зеленіють левади. Греблі обсаджені столітніми вербами. В глибокому яру ніби в'ється оксамитовий зелений пояс, на котрому блищать ніби вправлені в зелену оправу прикраси з срібла. Два рядки білих хат попід горами біліють, неначе два рядки перлів на зеленому поясі. Коло хат зеленіють густі старі садки.

На високих гривах гір кругом яру зеленіє старий ліс, як зелене море, вкрите хвилями. Глянеш з високої гори на той ліс, і здається, ніби на гори впала оксамитова зелена тканка, гарно побгалась складками, позападала в вузькі долини тисячами оборок та жмутів. В гарячий ясний літній день ліс на горах сяє, а в долинах чорніє. Над долинами стоїть сизий легкий туман. Ті долини здалека ніби дишуть тобі в лице холодком, лісовою вогкістю, манять до себе в тінь густого старого лісу.

Під однією горою, коло зеленої левади, в глибокій западині стояла чимала хата Омелька Кайдаша. Хата потонула в старому садку. Старі черешні росли скрізь по дворі й кидали од себе густу тінь. Вся Кайдашева садиба ніби дихала холодком.

Одного літнього дня перед паликопою Омелько Кайдаш сидів в повітці на ослоні й майстрував. Широкі ворота з хворосту були одчинені навстіж. Густа тінь у воротах повітки, при ясному сонці, здавалась чорною. Ніби намальований на чорному полі картини, сидів Кайдаш в білій сорочці з широкими рукавами. Кайдаш стругав вісь. Широкі рукава закачались до ліктів; з-під рукавів було видно здорові загорілі жилаві руки. Широке лице було сухорляве й бліде, наче лице в ченця. На сухому високому лобі набігали густі дрібні зморшки. Кучеряве посічене волосся стирчало на голові, як пух, і блищало сивиною.

Коло повітки на току два Кайдашеві сини, молоді парубки, поправляли поди під стіжки: жнива кінчались, і начиналась возовиця. Старшого Кайдашевого сина звали Карпом, меншого- Лавріном. Кайдашеві сини були молоді парубки, обидва високі, рівні станом, обидва довгообразі й русяві, з довгими, тонкими, трошки горбатими носами, з рум'яними губами. Карпо був широкий в плечах, з батьківськими карими гострими очима, з блідуватим лицем. Тонкі пружки його блідого лиця з тонкими губами мали в собі щось неласкаве. Гострі темні очі були ніби сердиті.

Лаврінове молоде довгасте лице було рум'яне. Веселі сині, як небо, очі світились привітно й ласкаво. Тонкі брови, русяві дрібні кучері на голові, тонкий ніс, рум'яні губи - все подихало молодою парубочою красою. Він був схожий з виду на матір.

Лаврін проворно совав заступом по землі. Карпо ледве володав руками, морщив лоба, неначе сердився на свого важкого й тупого заступа. Веселому, жартовливому меншому братові хотілось говорити; старший знехотя кидав йому по кілька слів.

- Карпе! - промовив Лаврін. - А кого ти будеш оце сватать? Адже ж оце перед Семеном тебе батько, мабуть, оженить.

- Посватаю, кого трапиться, - знехотя обізвався Карпо.

- Сватай, Карпе, Палажку. Кращої од Палажки нема на всі Семигори.

- То сватай, як тобі треба, - сказав Карпо.

- Якби на мене, то я б сватав Палажку, - сказав Лаврін. - В Палажки брови, як шнурочки; моргне, ніби вогнем сипне. Одна брова варта вола, другій брові й ціни нема. А що вже гарна! Як намальована!

- Коли в Палажки очі витрішкуваті, як у жаби, стан кривий, як у баби.

- То сватай Хіврю. Хівря доладна, як писанка.

- І вже доладна! Ходить так легенько, наче в ступі горох товче, а як говорить, то носом свистить.

- То сватай Вівдю. Чим же Вівдя негарна? Говорить тонісінько, мов сопілка грає, а тиха, як ягниця.

- Тиха, як телиця. Я люблю, щоб дівчина була трохи бриклива, щоб мала серце з перцем, - сказав Карпо.

- То бери Химку. Ця як брикне, то й перекинешся, - сказав Лаврін.

- Коли в Химки очі, як у сови, а своїм кирпатим носом вона чує, як у небі млинці печуть. А як ходить, то неначе решетом горох точить, такі викрутаси виробляє...

Карпо прикинув таке слівце, що батько перестав стругати і почав прислухатись. Він глянув на синів через хворостяну стіну. Сини стояли без діла й балакали, поспиравшись на заступи. Кайдаш скочив з ослона й вибіг з стругом у руці з повітки. Старий Омелько був дуже богомільний, ходив до церкви щонеділі не тільки на службу, а навіть на вечерню, говів два рази на рік, горнувся до духовенства, любив молитись і постити; він понеділкував і постив дванадцять п'ятниць на рік, перед декотрими празниками. Того дня припадала п'ятниця перед паликопою, котрого народ дуже поважає. Кайдаш не їв од самого ранку; він вірив, що хто буде постить у ту п'ятницю, той не буде в воді потопати.

- А чого це ви поставали, та руки позгортали, та ще й верзете бог зна що? - загомонів Кайдаш до синів. - Чи то можна в таку п'ятницю паскудить язики? Ви знаєте, що хто сьогодні спостить цілий день, той ніколи не потопатиме в воді і не вмре наглою смертю.

- В Семигорах нема де і втопиться, бо в ставках старій жабі по коліна, - сказав Карпо.

- Говори, дурню! Нема де втопиться. Як бог дасть, то і в калюжі втопишся, - сказав батько.

- Хіба з корчми йдучи... - сердито сказав Карпо і тим натякнув батькові, що батько любить часто ходить до корчми.

- Ти, Карпе, ніколи не вдержиш язика! Все допікаєш мені гіркими словами...

Кайдаш плюнув і знов пішов у повітку стругать вісь. Хлопці трохи помовчали, але перегодя знов почали балакати спершу тихо, а далі все голосніше, а потім зовсім голосно.

- Карпе! - тихо почав Лаврін, дуже охочий до гарних дівчат. - Скажи-бо, кого ти будеш сватать?

- Ат! Одчепись од мене, - тихо промовив Карпо.

- Сватай Олену Головківну. Олена кругла, як цибулька, повновида, як повний місяць; в неї щоки, мов яблука, зуби, як біла ріпа, коса, як праник, сама дівка здорова, як тур: як іде, то під нею аж земля стугонить.

- Гарна... мордою хоч пацюки бий; сама товста, як бодня, а шия, хоч обіддя гни.

- Ну, то сватай Одарку Ходаківну: ця тоненька, як очеретина, гнучка станом, як тополя; личко маленьке й тоненьке, мов шовкова нитка; губи маленькі, як рутяний лист. З маленького личка хоч води напийся, а сама пишна, як у саду вишня, а тиха неначе вода в криниці.

Старий Кайдаш аж набік сплюнув, а Карпо промовив:

- Вже й знайшов красуню! Та в неї лице, як тріска, стан, наче копистка, руки, як кочерги, сама, як дошка, а як іде, то аж кістки торохтять.

- Але ж ти й вередливий! То сватай Хотину Корчаківну, - сказав Лавр і засміявся.

- Чи ти здурів? Хотина як вигляне в вікно, то на вікно три дні собаки брешуть, а на виду в неї неначе чорт сім кіп гороху змолотив.

- Ну, то бери Ганну.

- Авжеж! Оце взяв би той кадівб, що бублика з'їси, поки кругом обійдеш, а як іде...

Карпо прикинув таке слівце, що богомольний Кайдаш плюнув і знов вибіг з повітки.

Хлопці стояли один проти одного, поспиравшись на заступи.

- Господи! Чи в вас бога нема в серці, що ви в таку святу п'ятницю паскудите язики? Чи вам не треба помирать, чи ви не соромитесь святого сонечка на небі? Якого це бісового батька ви стоїте, згорнувши руки, діла не робите, та тільки язиками чортзна-що верзете! - крикнув Кайдаш і почав присікуватись до синів та махать стругом перед самим Карповим носом. Старий був нервний і сердитий, та ще більше сердився од того, що в його од самого ранку й рісочки не було в роті.

- Тату! - сказав гордо Карпо. - Ви покинули майструвать, а ми вам нічого не кажемо.

Старого неначе хто вщипнув. Він заговорив дрібно й сердито, наговорив синам сім мішків гречаної вовни, невважаючи на святу п'ятницю, та й пішов у повітку. Сини почали знов розмовлять.

- Коли я буду вибирать собі дівчину, то візьму гарну, як квіточка, червону, як калина в лузі, а тиху, як тихе літо, - сказав веселий Лаврін.

- Мені аби була робоча, та проворна, та щоб була трохи куслива, як мухи в спасівку, - сказав Карпо.

- То бери Мотрю, Довбишеву старшу дочку. Мотря й гарна, й трохи бриклива, і в неї серце з перцем. - сказав Лаврін.

Лаврінові слова запали Карпові в душу. Мотря не виходила в його з думки, неначе стояла тут на току недалечке од його, під зеленою яблунею, і дивилась на його своїми темними маленькими, як терен, очима. Він неначе бачив, як пашіло її лице з рум'янцем на всю щоку, як біліли її дрібні зуби між тонкими червоними губами. Карпо задумався, сперся на заступ і не зводив очей з того місця під яблунею, де він ніби вгледів свою гарячу мрію в червоних кісниках на голові, в червоному намисті з дукачем.

- Карпе! Чого це ти витріщив очі на яблуню, наче корова на нові ворота? - спитав Лаврін.

Карпо ніби не чув його слів та все дивився суворими очима на зелене гілля. Хотів він прогнать з-перед очей ту мрію, а мрія все стояла й манила його.

Сонце почало повертать на вечірній круг. Кайдашиха вийшла з хати і прикрила очі долонею.Вона була вже не молода, але й не стара, висока, рівна, з довгастим лицем, з сірими очима, з тонкими губами та блідим лицем. Маруся Кайдашиха замолоду довго служила в дворі, у пана. куди її взяли дівкою. Вона вміла дуже добре куховарить і ще й тепер її брали до панів та до попів за куховарку на весілля, на хрестини та на храми. Вона довго терлась коло панів і набралась од їх трохи панства. До неї прилипла якась облесливість у розмові й повага до панів. Вона любила цілувать їх в руки, кланятись, підсолоджувала свою розмову з ними. Попаді й небагаті панії частували її в покоях, садовили поруч з собою на стільці як потрібну людину.

Маруся пишала губи, осміхалась, сипала облесливими словами, наче дрібним горохом. До природної звичайності української селянки в неї пристало щось вже дуже солодке, аж нудне. Але як тільки вона трохи сердилась, з неї спадала та солодка луска, і вона лаялась і кричала на ввесь рот. Маруся була сердита.

- А йдіть, діточки, полуднувать та й батька кличте! - крикнула Кайдашиха тонким голосом.

Лаврін покинув заступа й пішов до хати. Карпо стояв, спершись на заступ.

- Карпе! Йди, серденько полуднувать! Кидай роботу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кайдашева сім'я - Іван Нечуй-Левицький, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Кайдашева сім'я" (автор: Нечуй-Левицький Іван Семенович). Читати повністю електронну книгу Іван Нечуй-Левицький - Кайдашева сім'я онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Скорочена версія твору

# data[].attributes.subject
Скорочена версія твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Недалеко від містечка Богуслава, біля річки Росі, в довгому покрученому яру розкинулось село Семигори. Воно потонуло у вербах і садках.

Під однією горою стояла чимала хата Омелька Кайдаша, вся в оточенні старих черешен, які створювали приємну прохолоду в жаркі дні.

Одного літнього дня Омелько Кайдаш сидів у повітці [сарай, відкритий з однієї або кількох сторін] й майстрував. "Ніби намальований на чорному полі картини, сидів Кайдаш в білій сорочці з широкими рукавами. Кайдаш стругав вісь. Широкі рукава закачались до ліктів; з-під рукавів було видно здорові загорілі жилаві руки. Широке лице було сухорляве й бліде, наче лице в ченця. На сухому високому лобі набігали густі дрібні зморшки. Кучеряве посічене волосся стирчало на голові, як пух, і блищало сивиною".

На току два Кайдашеві сини, Карпо та Лаврін, поправляли місця для стіжків, адже незабаром сюди звозитимуть хліб. Карпо був старшим, Лаврін - молодшим. Це "молоді парубки, обидва високі, рівні станом, обидва довгообразі й русяві, з довгими, тонкими, трошки горбатими носами, з рум'яними губами. Карпо був широкий в плечах, з батьківськими карими очима, з блідуватим лицем. Тонкі пружки його блідого лиця з тонкими губами мали в собі щось неласкаве. Гострі темні очі були ніби сердиті".

"Лаврінове молоде довгасте лице було рум'яне. Веселі сині, як небо, очі світились привітно й ласкаво. Тонкі брови, русяві дрібні кучері на голові,

тонкий ніс, рум'яні губи - все подихало молодою парубочою красою. Він був схожий з виду на матір".

Лаврін проворно працював, а Карпо ледве совав заступом і морщив лоба, наче сердився. Веселому, жартівливому молодшому братові хотілося поговорити, а старший відповідав знехотя.

" - Карпе! - промовив Лаврін. - А кого ти будеш оце сватать? Адже ж оце перед Семеном тебе батько, мабуть, оженить.

- Посватаю, кого трапиться, - знехотя обізвався Карпо.

- Сватай, Карпе, Палажку. Кращої од Палажки нема на всі Семигори.

- То сватай, як тобі треба, - сказав Карпо.

- Якби на мене, то я б посватав Палажку, - сказав Лаврін. - В Палажки брови, як шнурочки; моргне, ніби вогнем сипне. Одна брова варта вола, другій брові й ціни нема. А що вже гарна! Як намальована!

- Коли в Палажки очі витрішкуваті, як у жаби, а стан кривий, яку баби.

- То сватай Хіврю. Хівря доладна, як писанка.

- І вже доладна! Ходить так легенько, наче в ступі горох товче, а як говорить, то носом свистить.

- То сватай Вівдю. Чим же Вівдя негарна? Говорить тонісінько, мов сопілка грає, а тиха, як ягниця.

- Тиха, як телиця. Я люблю, щоб дівчина була трохи бриклива, щоб мала серце з перцем, - сказав Карпо.

- То бери Химку. Ця як брикне, то й перекинешся, - сказав Лаврін.

- Коли в Химки очі, як у сови, а своїм кирпатим носом вона чує, як у небі млинці печуть. А як ходить, то неначе решетом горох точить, такі викрутаси виробляє..."

Тут Карпо прикинув таке слівце, що батько, покинувши роботу, став прислухатися. Побачивши, що сини стояли без діла і базікали, старий вибіг до них і почав сваритися. Того дня була п'ятниця, а в цей день богомільний Омелько постився, вірячи, що завдяки такій поведінці ніколи не втоне. Карпо з нього посміявся, бо у Семигорах і втопитися ніде, хіба що у ставку, йдучи з шинку напідпитку. Цей натяк на те, що батько любить часто ходити до корчми, образив старого і він, сплюнувши, пішов, а хлопці продовжили розмову.

"- Карпе! - тихо почав Лаврін, дуже охочий до гарних дівчат. - Скажи-бо, кого ти будеш сватать?

- Ат! Одчепись од мене, - тихо промовив Карпо.

- Сватай Олену Головківну. Олена кругла, як цибулька, повновида, як повний місяць; в неї щоки, мов яблука, зуби, як біла ріпа, коса, як праник, сама дівка здорова, як тур: як іде, то під нею аж земля стугонить.

- Гарна... мордою хоч пацюки бий; сама товста, як бодня, а шия, хоч обіддя гни.

- Ну, то сватай Одарку Ходаківну: ця тоненька, як очеретина, гнучка станом, як тополя; личко маленьке й тоненьке, мов шовкова нитка; губи

маленькі, як рутяний лист. З маленького личка хоч води напийся, а сама пишна, яку салу вишня, а тиха, неначе вода в криниці.

- ...Вже й знайшов красуню! Та в неї лице, як тріска, стан, наче копистка, руки, як кочерги, сама, як дошка, а як іде, то аж кістки торохтять.

- Але ж ти й вередливий! То сватай Хотину Корчаківну, - сказав Лаврін і засміявся.

- Чи ти здурів? Хотина як вигляне в вікно, то на вікно три дні собаки брешуть, а на виду в неї неначе чорт сім кіп гороху змолотив.

- Ну, то бери Ганну.

- Авжеж! Оце взяв би той кавдіб, що бублика з'їси, поки кругом обійдеш, а як іде..."

Тут Карпо знову прикинув таке слівце, що батько вибіг з повітки і плюнув спересердя. Він був нервовий і сердитий, бо з ранку не їв. Наговорив хлопцям багато різких слів, не вважаючи на святу п'ятницю і пішов, а ті продовжили розмову.

"- Коли я буду вибирать собі дівчину, то візьму гарну, як квіточка, червону, як калина в лузі, а тиху, як тихе літо, - сказав веселий Лаврін.

- Мені аби була робоча та проворна, та щоб була трохи куслива, як мухи в спасівку [назва посту в період з Першого до Третього Спаса (14-27 серпня)], - сказав Карпо.

- То бери Мотрю, Довбишеву старшу дочку. Мотря й гарна, й трохи бриклива, і в неї й серце з перцем, - сказав Лаврін".

Лаврінові слова запали Карпові в душу. Він уявив собі Мотрю з "темними, маленькими, як терен, очима", лицем "з рум'янцем на всю щоку", з білими дрібними зубами між тонкими червоними губами. Карпо задумливо дивився на яблуню, де ніби стояла його гаряча мрія "в червоних кісниках [стрічки для коси] на голові, в червоному намисті з дукачем".

"- Карпе! Чого це ти витріщив очі на яблуню, наче корова на нові ворота? - спитав Лаврін". Карпо не чув його слів і все дивився туди, де уважалась йому його мрія.

Наставав вечір. З хати вийшла Кайдашиха. "Вона була вже не молода, але й не стара, висока, рівна, з довгастим лицем, з сірими очима, з тонкими губами та блідим лицем. Маруся Кайдашиха замолоду довго служила в дворі, у пана, куди її взяли дівкою. Вона вміла дуже добре куховарить і ще й тепер її брали до панів та до попів за куховарку на весілля, на хрестини та на храми. Вона довго терлась коло панів і набралась од їх трохи панства. До неї прилипла якась облесливість в розмові й повага до панів. Вона любили цілувать їх в руки, кланятись, підсолоджувала свою розмову з ними. Попаді й небагаті пані частували її в покоях, садовили поруч з собою на стільці як потрібну людину. Маруся лишала губи, осміхалась, сипала облесливими словами, наче дрібним горохом. До природної звичайності української селянки в неї пристало щось уже дуже солодке, аж нудне. Але як тільки вона трохи сердилась, з неї спадала та солодка луска, і вона лаялась і кричала на ввесь рот".

Кайдашиха покликала синів і чоловіка полуднувати, але Омелько суворо дотримувався посту й не пішов, чекаючи вечірні. Почувши перший дзвін, кинув роботу і пішов до церкви. Жінка крикнула йому навздогін, щоб Потім зайшов до панів за грішми за зроблені вози, але не заходив до шинку, бо треба їхати на ярмарок.

Церква у той день була напівпорожня і Кайдаш навіть служив за паламаря.

Вийшовши з церкви, Кайдаш пішов до пана за грішми. "Він був добрий стельмах, робив панам і селянам вози, борони, плуги та рала і заробляв добрі гроші, але ніяк не міг вдержати їх у руках. Гроші втікали до шинкаря. Панщина поклала на Кайдашеві свій напечаток".

Одержавши гроші, Омелько хотів піти додому, але при дорозі стояв шинок. Чоловік подумав, що випити чарчину на голодний шлунок буде не гріх, і зайшов. Там було кілька селян. Кайдаш підсів до кума, випив чарку і став розповідати, як він натомився, бо лагодив вози та осі, що ламалися на горі. Дорога в село проходила коло самого Кайдашевого городу. Вона спускалася з крутого шпилю, вози котилися й ламалися там дуже часто.

"- То застав синів трохи розкопати шлях, - сказав кум.

- А хіба ж я один возитиму тудою снопи? Адже ж і ти возиш. Чом би пак і тобі не розкопати, - сказав Кайдаш, випиваючи другу чарку.

- Нема, бач, мені діла. Ніби я сиджу, згорнувши руки, - обізвався чоловік, - а воно було б добре розкопать возвіз, та ще так трошки навкоси".

Куми стали визначати, як краще розкопати ту кляту гору, що багато лиха наробила - стільки людей попідривалося, підпираючи вози.

Кайдаш пиячив до півночі, поки не пропив половину грошей. Потім пішов додому, загрюкав у двері. Але Кайдашиха не пускала, тільки лаялася. Нарешті Лаврін відчинив батькові. Але п'яний Кайдаш довго не міг знайти двері, думаючи, що його кум украв у нього в шинку очі. Потім таки добрів до лавки, впав і захропів.

II

Другого дня Кайдаш із жінкою поїхав на ярмарок, а синам велів трохи розкопати дорогу.

Під вечір Карпо пішов на той куток села, де жила Мотря Довбишівка.

Довбиш був багатий чоловік. Його хата - нова, велика, з помальованими віконницями - потонула у вишнях.

Карпо став за двором і сперся на ворота. Мотря вийшла з хати з глиняником у руках. Вона збиралася підмазати червоною глиною припічок. Другий горщик з білою глиною стояв біля порога.

Карпо привітався: "Будь здорова, чорноброва!", на що Мотря ущипливо відповіла: "Будь здоров, нечорнобровий!", бо хлопець справді був білявий, навіть рудуватий. Карпо покликав дівчину, ніби щось сказати, але вона гордо відповіла: "Як схочеш, то й сам прийдеш. З чорнявим постояла б, а рудому - зась".

Мотря була "висока на зріст, рівна станом, але не дуже тонка, з кремезними ногами...В лиці, в очах було розлите щось гостре, палке, гаряче, було видно розум із завзяттям і трохи з злістю".

Сьогодні її батьки також поїхали на ярмарок, і Карпо сміливо перескочив через перелаз. Мотря спитала, чого це він через перелази лазить, адже їхні пороги низькі для нього.

"Карпо не зачіпав дівчат, не жартував з ними. Дівчата звали його гордим". Парубок хотів привітатися з дівчиною за руку, але Мотря не подала руки, а підставила горщика. Карпо намірився відняти горщика й поставити, але той розвалився у руках, і червона глина полилась по землі. Карпо продовжував жартувати з дівчиною, розпитуючи, хто їй купив такі гарні кісники та намисто, і заважаючи підмазувати призьбу. Мотря пообіцяла обмазати йому голову глиною і навіть замахнулася віхтем [жмут соломи, сіна тощо для мазання глиною, крейдою], оббризкавши при цьому сорочку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький - Кайдашева сім'я (скорочено)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати скорочено "Кайдашева сім'я (скорочено)" (автор: Нечуй-Левицький Іван Семенович). Стислий переказ сюжету, опис ключових подій та змісту твору скорочено в Бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
Кайдашева сім'я..mp4 Фильм

# data[].attributes.attachment_link.title
"Кайдашева сім'я" · Лайфхаки з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
1.3. Пам'ятка читача, або Як говорити до літератури

# data[].attributes.headline
Аналіз від сайту "200 балів"

# data[].attributes.subject
Аналіз від сайту "200 балів"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні в центрі нашої уваги соціально-побутова повість "Кайдашева сім'я" І. Нечуя-Левицького. У цій статті ви дізнаєтесь про жанр та композицію твору, познайомитесь ближче з персонажами повісті. Яскраві картинки до скороченого переказу чудово ілюструють твір і трохи нагадують картинки з коміксів 🙂 .

Проте не забуваймо, що сміх у "Кайдашевій сім'ї" - це "сміх крізь сльози". Чому? Читайте далі...

Автор тексту далі - Дмитро Заєць

***

Аналіз твору "Кайдашева сім'я"

Про автора

Іван Семенович Нечуй-Левицький (справжнє прізвище - Левицький) - український прозаїк, перекладач. Він увійшов в історію української літератури як видатний майстер художньої прози.

За півстоліття творчої діяльності І. Нечуй-Левицький написав понад п'ятдесят романів, повістей, оповідань, п'єс, казок, нарисів, гуморесок, літературно-критичних статей.
Особливості творчості письменника:
- у соціально-побутових оповіданнях та повістях відобразив тяжке життя українського народу другої половини XIX ст., зокрема селянства й заробітчан;
- на відміну від своїх попередників - Г. Квітки-Основ'яненка та Марка Вовчка, він докладніше розробляв характери, повніше висвітлював соціальний побут, показував своїх героїв у гострих зіткненнях із соціальними умовами;
- своєрідна риса стилю І. Нечуя-Левицького - тонке поєднання реалістичної конкретності описів, великої уваги до деталей портретів та особистісних характеристик, побуту, обставин праці, особливостей мови та поведінки персонажів із живописною образністю, емоційністю, тяжінням до яскравих епітетів, тонкий гумор.

Жанр

"Кайдашева сім'я" - яскравий зразок реалістичної соціально-побутової повісті, у якій на матеріалі повсякденного життя селянства розкриваються характерні риси вдачі українського народу: його індивідуалізм, прагнення жити окремим, самостійним життям.

Соціально-побутова повість - вид епічного твору, головна увага якого зосереджується на розкритті суперечностей і закономірностей суспільного життя, соціальній зумовленості дій і вчинків персонажів, зображенні їх у побутовому
середовищі.

Жанрова специфіка повісті полягає в тому, що зображення повсякденного життя родини Кайдашів розгортається в найрізноманітніших побутових виявах, які часто окреслюються в гумористичному плані. Схильність до відтворення комічних недоречностей письменник вважав однією з рис характеру українців, елементом національної ментальності, багатої, за його спостереженнями, на гумор.

Особливості композиції

Розгортання сюжету за принципом нагнітання епізодів, сцен, колізій, завдяки чому виразно окреслюється характер конфлікту.

Смислову роль відіграють численні діалоги.

Головна ідея повісті

Через показ конкретних буденних ситуацій автор змальовує здрібніння людської душі. Духовна роз'єднаність, спричинена відсутністю прагнення зрозуміти одне одного, - це те лихо, яке отруює життя і батьків, і їхніх синів та невісток.

Характеристика основних персонажів повісті "Кайдашева сім'я"

Омелько Кайдаш

Омелько Кайдаш - звичайний селянин. Тяжка праця, панщина підірвали його здоров'я та сили.

Зовнішність Омелька описано так:

Омелько дуже працьовитий, ніколи не сидів без діла, щось завжди майстрував, лагодив. Від своїх синів він такожвимагав працьовитості. Але Кайдаш любив випити - це, мабуть, було його найбільшою вадою. Тяжке життя зробило його нервовим та забобонним.

Після одруження синів він поступово втрачає батьківську владу над ними, а Карпо навіть підіймає на старого руку.

Кайдаш спився до божевілля та втопився, хоча все життя боявся саме такої смерті.
Маруся Кайдашиха
Маруся Кайдашиха - дружина Омелька, мала двох синів.

Вона сварлива, конфліктна жінка. Маруся гарно готувала й замолоду служила у панів покоївкою, "терлась коло панів і набралась від них трохи панства".

Також про неї сказано, що "від її погляду молоко кисне", "на словах, як на цимбалах грає" (улеслива, проте лицемірна). Кайдашиха з погордою ставиться до бідніших від себе, любить вихвалятись.

Позитивні риси її характеру - це те, що вона працьовита, дбайлива хазяйка, любляча мати та бабуся. Але жадоба до землі зробила її жорстокою, жадібною. Це призводило до частих сварок і розладів у сім'ї, бійок.

Карпо

Карпо - старший син Омелька Кайдаша та Марусі Кайдашихи. Карпо був грубий, неласкавий, сердитий, мовчазний.

У Карпа складний характер, він впертий, конфліктний, швидкий на розправу.

Мотря

Мотря - дружина Карпа. Дівчина була із заможної родини, але не вихвалялася на селі. Характер у Мотрі складний: горда, язиката, конфліктна.

Узявши шлюб, поринула у тяжкі будні. Зла свекруха звалила на неї всю хатню роботу. Щоденна гризня зробила Мотрю злою, сварливою жінкою. А лютість її не мала меж. Так, вона навіть виколола свекрусі око та не переймалась, а раділа цьому.

Про Мотрю в повісті сказано: " має серце з перцем", "бриклива, як муха у Спасівку".

Її зовнішність описано докладно:

Лаврін

Лаврін - молодший син у сім'ї Кайдашів. Він лагідний, жартівливий, протилежний за характером і зовнішністю своєму брату, неконфліктний, романтичний.

Має дуже привабливу зовнішність:

Хлопець жартівливий, дотепний, веселий. Він у всьому бачить добре, шанує людей, захоплюється красою природи, має ліричну душу й грає на сопілці.

Але, на жаль, зрештою і Лаврін стає егоїстом, конфлікти у родині змінюють і його характер: він стає більш жорстким, конфліктним.

Мелашка

Мелашка - дружина Лавріна.

Дівчина щира, тиха, спокійна, лагідна, чутлива.

Вона тяжко переживала безладдя в родині. Та поступово навіть і тиха й лагідна Мелашка втягується у сварки й бійки, її характер змінюється, стає більш конфліктним.

Скорочений переказ твору "Кайдашева сім'я"

І
Недалеко від міста Богуслава, біля річки Росі, розкинулося село Семигори. Воно потонуло у вербах і садках. Під однією горою стояла чимала хата Омелька Кайдаша.

Одного літнього дня старий Кайдаш сидів у повітці й майстрував: "Ніби намальований на чорному полі картини, сидів Кайдаш в білій сорочці з широкими рукавами. Кайдаш стругав вісь. Широкі рукава закачались до ліктів; з-під рукавів було видно здорові загорілі жилаві руки...".

Його сини, Карпо і Лаврін (Карпо був старшим, Лаврін - молодшим), готували тік для нового врожаю і розмовляли про дівчат.

Це " молоді парубки, обидва високі, рівні станом, обидва довгообразі й русяві, з довгими, тонкими, трошки горбатими носами, з рум'яними губами".

Лаврін пропонував старшому брату сватати то одну, то іншу дівчину, але тому всі не подобалися. Карпо хотів робочу та проворну, та щоб була трохи куслива, як муха в Спасівку. Тоді Лаврін порадив йому взяти Мотрю Довбишівну.

Для себе ж він хотів дружину тиху та лагідну й гарну, як квіточка.

Батько вискочив і нагримав на синів, що вони не працюють, а лише язиками плетуть у святу п'ятницю.

Надвечір вийшла мати хлопців Маруся Кайдашиха: "Вона була вже не молода, але й не стара, висока, рівна, з довгастим лицем, з сірими очима, з тонкими губами та блідим лицем. Маруся Кайдашиха замолоду довго служила в дворі, у пана, куди її взяли дівкою. Вона вміла дуже добре куховарить і ще й тепер її брали до панів та до попів за куховарку на весілля, на хрестини та на храми. Вона довго терлась коло панів і набралась од їх трохи панства. До неї прилипла якась облесливість в розмові й повага до панів...".

Омелько Кайдаш постився щоп'ятниці, щоб не втопитися. Почувши дзвін, покинув роботу й пішов до церкви. Потім зайшов до пана отримати гроші за зроблені вози і збирався йти додому, але ноги самі понесли його до шинку. Там він і залишив половину своїх грошей.

Розмовляючи з кумом, почав скаржитися, що йому доводиться щодня лагодити вози та осі, що ламалися, коли котилися з крутого пагорба біля самого Кайдашевого двору. Кум порадив Омелькові сказати синам, щоб розкопали горб, бо у старого й так багато справ. Добряче підпитий
Кайдаш ледве приліз додому.
II
Другого дня Кайдаш поїхав на ярмарок, а синам звелів розкопати горб. Ті не захотіли, відказавши, чи їм, мовляв, більше за всіх потрібно. Хай хтось почне, тоді й вони щось там копирснуть.

Увечері Карпо пішов до Мотрі Довбишівни. Та підмазувала хату. Мотря була "висока на зріст, рівна станом, але не дуже тонка, з кремезними ногами...В лиці, в очах було розлите щось гостре, палке, гаряче, було видно розум із завзяттям і трохи з злістю".

Дівчина посміялась із Карпового залицяння, і цим його ще більше розпалила (насправді хлопець їй сподобався). Карпо пообіцяв найняти на танцях для Мотрі музик, щоб вона на нього не сердилась (бо він, жартуючи, перекинув горщик із глиною), а та стримувала свій гнів, хоча іншому парубкові справді б обмазала глиною потилицю.

Через два тижні парубок заслав старостів до Мотрі, й старі пішли на розглядини до Довбишів (Довбиші були заможною родиною, в них була гарна хата).

Мотрині батьки привітно прийняли гостей, Кайдашиха солодко промовляла до кожної чарки, хвалилася, які в неї тихі та слухняні сини, хоч Карпо зроду таким не був.

Мотрі ж Кайдашиха одразу не сподобалась, вона передчувала, що їй важко буде жити з матір'ю свого майбутнього чоловіка.
III
Після другої Пречистої Карпо повінчався з Мотрею. Весілля гуляли чотири дні.

Наступного дня свекруха розбудила невістку раненько, стала повчати, як піч топити, борщ варити, хоч Мотря давно вже це вміла, а сама ж лежала, ніби нездужала. Кайдашиха дурила невістку, радіючи, що знайшла "добру робітницю".

Та ж спочатку терпіла, а потім почала огризатися, бо була не з таких, "щоб комусь покорятись".

Мотря виконувала всю важку роботу по дому, а Кайдашиха навіть хату лінувалася підмести. Це помітили чоловіки, зчинилася сварка. Наступного дня Мотря почула, як свекруха розповідає сусідці про неї, що вона нібито лінива та невміла, прийшла до них із порожньою скринею.

Розсердившись, вирішила теж вдати недужу й нічого не робити. Жінки знову посварилися, Кайдашиха поскаржилася старому, той хотів провчити невістку, але Карпо не дав.

До Різдва Мотря чекала, що свекруха подарує їй щось з одежини, але та відрізала їй лише шматок грубого полотна, а тонке сховала в скриню, хоч пряли все разом.

IV
Настало літо. Кайдаші вижали свій хліб та пішли заробляти до пана. Молоді були проворніші й нажали більше, ніж батьки.

Восени Мотря народила сина. Кайдашиха полюбила онука, няньчила його, й сварки трохи стихли.

Карпо відчув себе хазяїном, рівним батькові.

Коли стали шити сорочки, Маруся Кайдашиха покроїла всім з товстого полотна, а собі - з тонкого, бо вона, мовляв, до панів ходить, незручно буде. Мотря стала прясти собі окремо, а коли свекруха хотіла забрати зі злості мотовило, то не віддала. На крик прибігли чоловіки. Кайдаш став кричати на невістку, що через неї зчинилася така буча, хотів навіть ударити, тоді втрутився Карпо й так відштовхнув батька, що той аж упав.

Наступного дня Омелько зробив два мотовила. Свекруху брала злість, тим більше, що невістка стала прати сорочки лише свої й Карпові.

Якось Мотря спекла невдалий хліб, і борщ недобрий вийшов. Усі висловили своє невдоволення. Невістка розсердилася й стала варити лише на свою сім'ю. Кайдашиха зчинила
крик - і з того часу сварки не втихали.

Треба було відділятися. Добудували частину хати, й Карпова сім'я перейшла туди жити. Батько змушений був віддати синові частину поля й худоби, щоб він став повноправним господарем.

V
Перед Зеленими Святами (Трійцею) Кайдаш послав сина до млина. Лаврін їхав і милувався природою. Раптом побачив дівчину, схожу на велику червону квітку.
"Дівчина була невелика на зріст, але рівна, як струна, гнучка, як тополя, гарна, як червона калина, довгообраза, повновида, з тонким носиком. Щоки червоніли, як червонобокі яблучка, губи були повні та червоні, як калина".
Його так вразила її врода, що хлопець пішов за нею, дізнався, хто вона й де живе. Це була Мелашка з Бієвців, з бідної сім'ї Балашів.

Хлопець сказав, щоб дівчина прийшла на побачення до млина, а він прийде обов'язково, хоч би батько його й прив'язав. Додому Лаврін повернувся опівночі, й Кайдаш розсердився на нього.

Після цієї зустрічі Мелашка була як у якомусь чарівному сні. Робота падала з рук. Дівчина мала поетичну душу, ласкаве серце, і їй хотілося співати.

Щовечора Лаврін бігав на побачення, й Кайдаші змушені були погодитися на його одруження
та їхати на розглядини.

Кайдашиха, одягнувши найкраще, їхала на возі й пишалася та все чекала побачити багату хату майбутньої невістки. Але хата виявилася вбогою, а двері низькими, тому Маруся вдарилася, розсердилася, і тільки побачивши маленьких сестричок і братиків Мелашки, пом'якшала, бо любила дітей.

Пригощали варениками із суницями, тісто було темне, тому Кайдашиха виїла тільки ягоди. Глянула на маленьку проворну постать дівчини й подумала, що невелика буде з неї поміч.

Через тиждень Лаврін повінчався з Мелашкою і привіз її в батькову хату.

VI
Тиждень Мелашка жила, як у раю, не помічаючи часто п'яного свекра та неласкавих поглядів свекрухи, милуючись із Лавріном за пасікою.

Мелашка була молода й негожа до важкої роботи, і свекруха почала її лаяти та глузувати з
неї. Якось Кайдашиха звеліла невістці вимісити тісто в діжі, а та не могла навіть дна дістати.

Увійшов голодний Кайдаш, став гримати на жінок. Маруся вказувала на незугарну невістку. Старий послав Мелашку до Мотрі позичити хліба, Кайдашиха заперечила, закричала, що в тієї й снігу торішнього не випросиш. Мотря це почула й собі зарепетувала. Колотнеча розпочалася знову.

Кайдашиха все частіше нападала на Мелашку, Мотря теж її недолюблювала, бо та жила разом зі свекрухою.

Настали жнива. Кайдашиха запрягла Мелашку до роботи, не пускала навіть провідати родину. Коли нарешті Мелашка ступила на батьківський поріг, то виплакала всі сльози, розповідаючи про своє життя. Мати порадила дочці не потурати свекрусі і, як Мотря, не мовчати.

Коли прийшла зима, Мелашці стало ще важче. Кайдашиха скинула на неї усю роботу, п'яний свекор зганяв на ній усю злість, а через сіни шипіла Мотря. Навіть Лаврін утомився за неї заступатися.

Настав Страсний тиждень перед Великоднем. До Кайдашів зайшла дуже богомольна баба Палажка Солов'їха. Вона умовила відпустити Мелашку до Києва на прощу, адже тоді благословення впаде на всю сім'ю.

Мелашка почувала себе вільною та щасливою, обійшла з прочанами всі церкви й раптом вирішила, що не повернеться в те пекло. Непомітно відстала від гурту й найнялася до проскурниці на роботу.

Коли прочани помітили, що немає молодиці, почали її шукати, а не знайшовши, повернулися додому. Зчинився великий крик, Кайдашиха винуватила бабу Палажку, а та сказала, що через Кайдашиху Мелашка покинула дім.

Лаврін чекав, що жінка повернеться, але її все не було. Постановили йти до Києва шукати
її. А Мелашка тим часом жила в доброї жінки, як у Бога за пазухою: ніхто не лаяв, і шматок хліба мала. Тільки за Лавріном сумувала. Лаврін обходив усі церкви, розпитуючи людей. Дійшов і до тієї, біля якої служила Мелашка.

Жінка як побачила блідого та смутного свого любого чоловіка, не витримала й кинулася зі слізьми до нього. Свекруха пообіцяла, що не зачепить молодшу невістку й словом, аби та повернулася. І дотрималася обіцянки.

Незабаром Мелашка народила сина.

VII
Між жінками в Кайдашевій хаті настав лад. Але не порозумілися батько із сином. Лаврінові самому хотілося господарювати, він не хотів слухати лайливого батька. Старий образився, відійшов від господарства. Заробляв гроші майструванням і все пропивав у шинку, поки йому не почав ввижатися якийсь чумак, а іноді й чорти. Через деякий час нечиста сила завела старого Кайдаша на греблю, а вранці його знайшли утопленим.

VIII
Поховали Омелька Кайдаша з почестями. На четвертий день стали ділити спадщину.

Карпо сказав, що батько мало відрізав йому городу, тож треба поділити порівну. Поділили самі, але Мотрі здалося, що Лаврінова частка більша. Кинулася переміряти. Зчинилася сварка. Карпо хотів ще половину пасіки й худоби, але мати нагадала, що і їй належить частка, а також те, як Карпо бив батька кулаками.

Пішли у волость, а там присудили Лаврінові все батькове добро, бо Карпо забрав свою частку вже давно. Мотря ледь не скрутилася від такої звістки. Відтоді не стало миру між Кайдашенками.

Якось Мелашка підмела сіни й не встигла винести сміття. Прибігла Мотря, розкидала його, лаючи та ображаючи Мелашку. Та не змовчала і почала й собі лаятися.

Увечері Кайдашиха почула, як на горищі кричать їхні кури. То Мотря шукала свою курку й позбирала яйця, які та нібито знесла у них. Лаврін відставив драбину, Карпо кинувся рятувати жінку. Брати дуже посварилися, а Мотря потовкла усі назбирані в пазуху яйця. Вона заборонила своїм дітям брати від баби- злодійки гостинці.

Через розбитий дитиною кухоль жінки перебили одна в одної всі горщики. Чоловіки ледве розборонили їх. Кайдашиха тицьнула Мотрі в лице дулю, але поцілила в око. Мотря вхопила деркача й тикнула його свекрусі так, що виколола око. Зчинилася бійка. Кайдашиха побігла скаржитися у волость.

Громада присудила Карпові "одірвати" свою хату й поставити окремо на городі, ґрунт
розділити порівну, а Мотрі - відсидіти два дні "в холодній" (в ув'язненні).

Сім'ї помалу помирилися (цього вимагали потреби господарства). Брати стали для зручності разом орати, сіяти, возити сіно й хліб, найматися з возами й заробляти гроші.

Громада обрала Карпа десяцьким. Перш за все він звелів розкопати той проклятий горб біля їхнього двору.

IX
Цілу зиму й весну Кайдашенки прожили в ладу. Кайдашиха сердилася на Мотрю, але невістки були у згоді між собою. Лаврін любив Мелашку, ніколи й пальцем її не зачепив, навіть не лаявся. Мотря часто гризла Карпа, але тойвідмовчувався.

Якось Мотрині кури поклювали огірки в Мелашки. Кайдашиха кинула палицю й перебила ногу півневі та вбила двох курчат.

Коли Лаврінів кабанчик заскочив у Мотрин город, йому перебили спину.

Кайдашиха впіймала Мотриного півня, зарізала і вкинула в борщ. Мотря про це дізналася й поскаржилася чоловікові. Потім закрила Лаврінового кабана, котрий убрався у шкоду. Ті зачинили Карпового коня.

"Дві сім'ї, як дві чорні хмари, наближалися одна до другої, сумно й понуро". Почалася сварка, лайка. Карпо кинувся визволяти коня, йому на перешкоді стала мати, він її труснув так, що та ледве вирвалася. Син побіг за нею з дрючком. Кайдашиха побігла скаржитися, і волость присудила Карпові або десять різок, або заплатити матері п'ять карбованців, перепросити й помиритися.

Карпо вибачився перед матір'ю. На деякий час настало перемир'я. Літо принесло нову незгоду через грушу.

Коли громада ділила двір старого Кайдаша, то до Карпової половини відійшла Лаврінова груша. Вона довго не давала плодів, то й не було лиха. Цього літа вродила дуже рясно, й Лаврінові діти, дізнавшись від баби, що то груша їхнього батька, стали лазити по смачні плоди у Карпів двір, а Мотря їх лаяла й лупцювала.

Тепер почали лаятися й чоловіки. У волості присудили ділити урожай порівну. Груша все розросталася, Мотря продовжувала ганяти дітей Лавріна. Лаврін не погоджувався продавати грушу, а Карпо - землю з грушею.

Проте твір раптово закінчується на оптимістичній ноті: раптом груша всохла - і сім'ї помирилися.

***

Які ваші враження від повісті? Сміх чи "сльози"? 😉 Діліться з нами у коментарях!

На нашому сайті ви можете прочитати про інші твори з української літератури до ЗНО. Усі вони зібрані в одному місці зі списком творів до ЗНО:
Готуєтеся до ЗНО з української і не знаєте, з чого почати або що ще вивчити? Запишіться на наш короткий, але дуже повчальний відеокурс 5 найпроблемніших завдань ЗНО. Це безкоштовно!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Заєць

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький "Кайдашева сім'я": особливості твору, цитатна характеристика персонажів, скорочений переказ (з ілюстраціями!) - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні в центрі нашої уваги соціально-побутова повість "Кайдашева сім'я" І. Нечуя-Левицького. У цій статті ви дізнаєтесь про жанр та композицію твору, познайомитесь ближче з персонажами повісті. Яскраві картинки до скороченого переказу чудово ілюструють твір і трохи нагадують картинки з коміксів 🙂 . Проте не забуваймо, що сміх у "Кайдашевій сім'ї" - це "сміх крізь сльози" .

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький. Кайдашева сім'я [Перлини українського художнього слова] (Аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Тести онлайн від І.Коваленко

# data[].attributes.subject
Тести онлайн від І.Коваленко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
і.нечуй-левицький 'кайдашева сім`я' - пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.title
І.Нечуй-Левицький 'Кайдашева сім`я' - Пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.description
І.Нечуй-Левицький 'Кайдашева сім`я' - Пройти онлайн тест

# data[].attributes.headline
Установіть відповідність між цитатою та героями повісті. Автор: Л.Скоблей

# data[].attributes.subject
Установіть відповідність між цитатою та героями повісті. Автор: Л.Скоблей

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лідія  Скоблей 

# data[].attributes.attachment_link.title
     Герої   повісті    І.Нечуя-Левицького    "Кайдашева    сім'я"

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть  відповідність  між  цитатою  та  героями  повісті.
     Успіхів!

# data[].attributes.headline
Перший мільйон від О.Турчинової

# data[].attributes.subject
Перший мільйон від О.Турчинової

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Турчинова

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький 

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця гра допоможе Вам перевірити рівень засвоєння знань за темою 

# data[].attributes.headline
Ланцюжок подій від Г.Вірсти

# data[].attributes.subject
Ланцюжок подій від Г.Вірсти

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Кольман

# data[].attributes.attachment_link.title
Установи ланцюжок подій у повісті  Івана Нечуя- Левицького 

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть ланцюжок подій  у повісті  

# data[].attributes.headline
Літературний диктант від С.Кольман

# data[].attributes.subject
Літературний диктант від С.Кольман

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Кольман

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературний диктант 

# data[].attributes.attachment_link.description
Оберіть правильну відповідь на питання

# data[].attributes.headline
Пазл від С. Кольман

# data[].attributes.subject
Пазл від С. Кольман

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Кольман

# data[].attributes.attachment_link.title
Образи повісті 

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть за деталлю образ твору.

# data[].attributes.headline
Ланцюжок від Н.Барабош

# data[].attributes.subject
Ланцюжок від Н.Барабош

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Барбарош

# data[].attributes.attachment_link.title
І. С. Нечуй-Левицький  

# data[].attributes.attachment_link.description
Розташуй події повісті 

# data[].attributes.headline
Висловлювання про письменника

# data[].attributes.subject
Висловлювання про письменника

# data[].attributes.attachment_link.title
Висловлювання відомих людей про творчість Івана Нечуй-Левицького / Бібліотека Української Літератури - UkrClassic.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повні твори онлайн, завантажити, скачати у форматах docx, pdf, fb2, djvu, читати скорочені твори, перекази, аналіз, характеристика творів, шкільні твори та реферати, біографії авторів, матеріали для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.headline
Аналіз творчості

# data[].attributes.subject
Аналіз творчості

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван семенович нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літературний процес 70-90-х років xix століття

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зовнішнє незалежне оцінвання

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість - Іван Семенович Нечуй-Левицький - ЛІТЕРАТУРНИЙ ПРОЦЕС 70-90-х років XIX століття - Українська література підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
Творчість - Іван Семенович Нечуй-Левицький - ЛІТЕРАТУРНИЙ ПРОЦЕС 70-90-х років XIX століття - зовнішнє незалежне оцінвання з української літератури - Українська література підготовка до зовнішнього незалежного оцінювання

# data[].attributes.headline
Аналіз творчості

# data[].attributes.subject
Аналіз творчості

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література. Теорія літератури. Готуймося до іспиту та ЗНО з української літератури.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Провідними в творчості Івана Нечуй-Левицького є такі теми:

До селянської теми Нечуй-Левицький звернувся уже в перших творах - повість "Дві московки", оповідання "Рибалка Панас Круть". У цих творах письменник продовжує традиції Шевченка, але й прокладав нові шляхи у розвитку літератури. Автор порушив гострі соціальні проблеми, показав типові явища поміщицько-буржуазного суспільства: безземелля, податковий гніт, солдатчина, безправність.

Повість "Дві московки"( 1868) - вимальовує 2 образи - Ганни і Марини, два протилежних образи. Тиха, лагідна Ганна. Після солдатчини на село повертається Василь, який згодом одружується з Ганною. Марина заздрить, бо кохає Василя. Василь змушений покинути Ганну. Сина теж відправлено на службу. Син, омосковчившись, відцурався від Ганни. Марина не могла коритися умовам; осуд від села, змушує її покинути село. Марина помирає в місті, зовсім одна.

Тогочасна критика особливо відзначала успіх письменника у створенні оригінального образу Марини. Не обмежуючись традиційними фольклорними прийомами, Нечуй-Левицький реально змалював індивідуальні риси її зовнішності.

- відбито період першого пореформеного 10-річчя. Нечуй-Левицький з гнівом викриває "губернаторів мужицького поту та сліз", які заманювали селян на сахарні, на фабрики, а там створювали надзвичайні жорстокі умови. Він показав економічну безвихідь пореформеного села, створив новий тип бурлачки, яка зазнає поневірянь. Драматична доля жінки-покритки, звабленої паном, поєднується з показом нових випробувань нової недолі - бурлакування серед чужих людей без родини, без свого кутка. Головна героїня - Василина - молода, вродлива. Батьки віддають її на заробітки - на буряки. Виділялась своєю вродою. Запримітив панич. Стає наймичкою у панських горницях. Перше кохання дівчини. Василина викинута геть (з дитиною). Вирішує тікати, позбутися дитини - кидає його. Щасливе одруження героїні - розв, язка. Повість названа "новим творчим здобутком письменника". У попередніх творах ми не знаходимо такого багатства розкриття характеру.

Вершиною творчості письменника у змалюванні економічного становища і побуту пореформеного села є соціально-побутові повісті "Кайдашева сім, я" та "Микола Джеря".

Антиклерікальна тема у творах Нечуя-Левицького розкривається як шляхом створення яскравих соціальних типів духовенства, так і відтворенням народного сприйняття релігії.

"Афонський пройдисвіт" (1890) . Письменник показав, що житейська суєта, прагнення нагромадження грошей не поминули не лише панотців, а навіть монахів. Сміливо викрив лицемірство, грошолюбство, аморальність, кар'єризм. Головними героями - є доля 4-х чорноризців. Автор знайомить нас зі ще одним пройдисвітом - Капронідосом. Автор вимальовує 4-х отців - о.Паладій, о.Ісакій, о.Єремія, о.Тарасій. Паладій - найбільше гостро розкрито суть релігії. У минулому був священиком, аристократ з багатої парафії, володіє великим господарством, брав велику плату, вирішує стати архієреєм. Ісакій та Єремія - з бідного населення, ставши ченцями, теж починають обирати народ. Тарасій - бурсак, москаль, братається з купцями, не відмовляється пиячити з міщанами. У автора відчутна еволюція в показі духовенства, яка виявляється у переході від гумористичного способу зображення до сатиричного.

Українська інтелігенція зображена у багатьох творах письменника. "Хмари"(1874), "Над Чорним морем"(1890), "Навіжена"(1891), "Гастролі"(1905), "Не однаковими стежками"(1911), "Дивовижний похорон"(1914).

Роман "Хмари" - проблема нової людини. Зображено село напередодні скасування панщини (1848), проблема українського дворянства, система освіти і виховання. Трактування нової людини у Нечуя-Левицького своєрідне. Це трактування розкривається на образі Радюка і його однодумців - просвітяни, культурники, що обмежуються програмою "малих діл", дбаючи про національні справи, не заглиблюючись у соціальні причини бідування народу. Ставлення письменника до героя суперечливе. Автор усвідомлює необхідність боротьби проти деспотизму і національних утисків, але побачив можливого борця лише в особі українофіла-народолюбця, методи якого не завжди ефективні. Невлаштованість селянського життя Радюк пояснює неосвідченістю, темнотою, згрубілим впливом тогочасної народної школи, засиллям шинків - це основне зло, на який єдиний засіб - просвіта, а звідси і програма героя - просвітянство.

Звертаючись до актуальних проблем суспільного життя, Нечуй-Левицький пише ряд високохудожніх творів про селянство, які є провідними у його творчості. Він виявляє новаторство, малює новий, невідомий у тодішній прозі прекрасний і величний образ позитивного героя - бунтаря Миколи Джері, бурлачки Василини, показує трагічні образи двох московок, трагікомічні образи баби Параски та баби Палажки, ряд персонажів із "Кайдашевої сім, ї". Широко описує побут, обставини, в яких живуть, діють і борються герої.

Історичній темі письменник присвятив драми "Маруся Богуславка", "В диму та полум, ї", повісті "Князь Єремія Вишневецький", "Гетьман Іван Виговський" та ін. У них відображено героїчне минуле нашого народу, його боротьбу проти польської шляхти і турецьких завойовників.

Вже в перших творах Нечуй-Левицький засвідчує своє новаторство. Він використовує так звану об,єктивно-розповідну манеру оповіді і послідовно потім стверджує її в практиці української прози. Як і Т.Шевченко та Марко Вовчок, молодий письменник стоїть на засадах народності і реалізму.

Нечуй-Левицький вважав, що в боротьбі за соціальну рівність однією з найреальніших сил є селянство. Але на відміну від революційного демократизму Т.Шевченка, який кликав "громадою обух стелить", щоб збудити "хиренну волю", Нечуй-Левицький не бачив тієї революційної сили, що могла б повести народ за собою. Він орієнтується на інтелігенцію. Прагне у свої

Й творчості дотримуватися принципів критичного реалізму. Він започаткував в українській літературі об, єктивно-епічну розповідь.

У повісті "Микола Джеря" глибоко зображено суперечності між закріпаченими селянами і поміщиками, боротьбу селянства проти нових форм гноблення після реформи 1861р.

Твір є своєрідним художнім літописом життя героя, який зростає, мужніє, стає незламним протестантом. Як сказав І.Франко: "Історія всього українського селянства в тоту важку епоху написана в однім широкім образі" - образі Миколи Джері.

Микола не мириться зі своїм становищем, не кориться поміщикові, бунтує, знову виступає на захист кріпаків, підбурює односельчан не йти жати до пана. З логічною послідовністю письменник показує пробудження ненависті в Миколи до гнобителів.

Правдивий і привабливий образ селянина-бунтаря Миколи Джері з розвитком сюжету набуває нових рис. Ставши бурлакою, Микола глибше усвідомлює складність життя, класову нерівність.

Довгі роки тяжкого життя не зламали Миколу, і після реформи він палко виступає проти панства. Автор майстерно розкрив внутрішній світ героя, показуєйого сильну вдачу, незламність у боротьбі проти соціальної неправди.

Засоби творення образу Миколи Джері :

портрети героя фіксують зміни його натури під впливом життєвих подій і гострих конфліктів;

паралелізми між душевним станом людини і мінливими явищами природи;

українські пісні, прислів'я, приказки невимушено й вільно входять у розповідь і допомагають висловити глибину думок і почуття персонажів.

- відтворено сцени з життя селянської родини Омелька Кайдаша. Зображення життя темного, затурканого недавньою панщиною селянства, показ його приватновласницької психології, яка призводить до повсякчасних родинних та сусідських сварок і чвар, визначає тему повісті.

Нечуй-Левицький не вказує шляхів та засобів, якими можна запобігти цим конфліктам, але він так реалістично зображає жах індивідуалізму у середовищі дрібних власників, та їх егоїстичну обмеженість і замкненість, що потреба перебудови суспільного ладу стає гострою й неминучою.

Хоч в основу повісті Нечуй-Левицький поклав життя лише однієї селянської родини, проте з художніх образів Кайдашів проглядає широко узагальнена письменником трагедія села взагалі.

Письменник співчуває своїм героям. Контрастом до сільського індивідуалізму, родинного розладу, злісної ворожнечі постають в повісті краса природи, ліричні сцени кохання Мелашки і Лавріна, все те, що спотворюється матеріальними нестатками, забобонами, темнотою старого села.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корнєйко Наталія

# data[].attributes.attachment_link.title
Тематика творів Івана Нечуя-Левицького. Короткий зміст творів.

# data[].attributes.attachment_link.description
Провідними в творчості Івана Нечуй-Левицького є такі теми: тема села; тема духовенства; тема інтелігенції. До селянської теми Нечуй-Левицький звернувся уже в перших творах - повість "Дві московки", оповідання "Рибалка Панас Круть". У цих творах письменник продовжує традиції Шевченка, але й прокладав нові шляхи у розвитку літератури.

# data[].attributes.headline
Цікаво про письменника

# data[].attributes.subject
Цікаво про письменника

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Диваки - неординарні люди, завдяки яким, якщо розібратися, ми маємо всі досягнення цивілізації. Вони виділяються не тільки талантом, а й манерою поведінки. Не випадково італійський психіатр Чезаре Ломброзо в середині ХІХ століття написав свою видатну роботу "Геніальність і божевілля", в якій провів аналогію між людьми надзвичайно обдарованими від природи і душевнохворими. Повної паралелі, звичайно, нема, проте певна схожість таки є, і прикладом цього є дивацтва знаменитого українського письменника Івана Нечуя-Левицького.

Все життя Левицький шукав жінку, схожу на матір, але так і не знайшов, проживши неодруженим. В автобіографії письменник подав дуже цінний фактаж, який вказує, що головною подією в його дитинстві, яка наклала відбиток на все життя письменника, стала смерть матері. Вона двічі народжувала двійнят, що дуже підірвало її здоров'я. Згідно з психоаналітичним портретом Левицького (1927 рік, Валер'ян Підмогильний - фройдівський психоаналіз), він вважав батька причиною материної смерті, тому не любив його й боявся. От і псевдонім собі вигадав - Нечуй, щоб отець Семен не чув про сина-письменника. Йдучи за теорією Едипового комплексу і роздумами В. Підмогильного можна побачити, що мати для Левицького стала "надцінною субстанцією, об'єктом поклоніння". Можливо, саме це стало причиною створення галереї жіночих образів в творчості письменника і його суто "бабського" характеру.

Закінчивши київську духовну академію Іван Левицький кілька років викладав у дівочих гімназіях Царства Польського. І вчителем був непоганим. Одначе так і не одружився.

Якось, ще юнаком, під час прогулянок містом, Левицький побачив у вітрині магазину французькі книжки, а між ними й книжку з намальованим на обкладинці якимось чудернацьким чортом. То був "Кривий біс" Лесажа. Левицький купив її і прочитав з допомогою лексикончика Шмідта. З того часу за гроші, даровані часом батьками на гостинці, він купував французькі ілюстровані книжки: прочитав "Павла та Віргінію" Бернардена де Сен-П'єра, Шатобріанову "Аталу" та "Христіанство", "Заздрість" Євгенія Сю, а також "Дон-Кіхота" Сервантеса та Дантову "Божественну комедію". Вже бувши в останньому класі семінарії, Левицький, як слід, познайомився з російською літературою, надто ж і з творами Пушкіна і Гоголя.

Суперечок Левицький не любив: хворів по два тижні, коли доводилося з кимось посваритися, дуже переймався. Сам вказував в автобіографії на одну деталь: польську мову тоді викидали з польських шкіл, і він, учитель російської, мимоволі став русифікатором того краю. Це наполохало його вразливу душу і він попросився на інше місце служби. Його не пускали, та Іван Левицький через скандал - єдиний у своїй службовій кар'єрі - все-таки наполіг і переїхав до Кишинева.

Пунктуальність Івана Семеновича була чи не найприкметнішою рисою - в усьому він слідував своєму розпорядку дня. І навіть якщо б світ перевернувся, він би точно пішов на лекції у звичний час. Не змінював своїх звичок. За його розпорядком можна було, в прямому сенсі, звіряти годинники. Щодня, у визначений час, ішов гуляти одним і тим самим маршрутом: нагору до Володимирської, потім до фунікулера й назад Хрещатиком додому, завжди під парасолькою: навіть у сонячні та безхмарні дні. Спати лягав рівно о десятій, навіть із власного ювілею пішов спати, не дослухавши вітальних промов, чим неабияк здивував всіх своїх гостей. Спиртного не пив зовсім.

В його хаті, згадував один знайомий драматург, інколи було чути якесь клацання. Виявляється, господар полював на мишей: нерідко, під час посиденьок з друзями він підстрибував на стільці з криком "Є!", у відповідь на звуки мишоловки. Про нього ходили справжнісінькі анекдоти: оскільки журнали письменник читав не регулярно, а цілим комплектом наприкінці року, потім переказував усім старі новини з тих журналів, щоразу дивуючись: "Ах, як шкода, що такий-то помер, добрий був чоловік!" Хоча той пішов з життя ще рік тому...

Нечуй-Левицький віддавав чимало сил створенню популярних брошур для народу, котрі розповіли б "простому", "неосвіченому" читачеві про найяскравіші сторінки національної історії ("Татари і литва на Україні", "Перші київські князі", "Український гетьман Богдан Хмельницький і козаччина", "Українські гетьмани Іван Виговський та Юрій Хмельницький" тощо). Популярна в 70-ті роки ХIХ ст. львівська газета "Правда", високо оцінюючи художній та науковий рівень цих праць, відзначала: "От тут можна навчитися, як належить писати історичні книжечки для народу, щоб вони не були ні родоводом рюриковських князів, ні томливим описанням всіляких битв і пригод козацьких".

Проте найбільше дивацтво і виключну упертість виявив Нечуй в питаннях мови. У письменника навіть були свої правила написання. Тих сакраментальних діалектичних і правописних "форм", за які він завзято змагався, було рівно 13. Деякі з них: він не визнавав апострофа та букви "ї", особливо ж уперто обстоював використання букви "і" в місцевому відмінку однини прикметників, пишучи: "на зелені траві".

У Івана Франка першим враженням від зустрічі з Нечуєм ще в 1885 році було почуття якоїсь диспропорції. "Читаючи його оповідання, - згадував Франко з приводу 35 ювілею літературної діяльності Нечуя, - подивляючи широкий розмах його руки, широкі контури його малюнків, я уявляв собі їх автора сильним, огрядним мужчиною, повним життєвої сили й енергії..." Тоді ж як Франко побачив перед собою невеличкого, сухорлявого, слабосилого чоловіка, що говорив теплим і щирим, але слабеньким голосом, завжди жалівся на якусь шлункову слабкість, ходив помаленьку дрібними кроками і взагалі справляв враження пташини, вродженої в клітці і привиклої жити в клітці, так що "пустіть її на вольне повітря, то вона пофуркає, пофуркає і вернеться назад до своєї клітки..."

Мабуть, важко буде знайти більш колоритного дивака української літератури, ніж Нечуй-Левицький. Його зовнішність, мислення, поведінка, звички - все несло на собі відбиток геніального божевілля. Сумно та незрозуміло, чому останні дні життя він провів у Дегтярівській богадільні - "шпиталі для одиноких людей", де й помер всіма забутий, без друзів, рідних та без догляду. Поховали письменника на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Дивацтва Івана Нечуя-Левицького

# data[].attributes.attachment_link.description
Диваки - неординарні люди, завдяки яким, якщо розібратися, ми маємо всі досягнення цивілізації. Вони виділяються не тільки талантом, а й манерою поведінки. Не випадково італійський психіатр Чезаре Ломброзо в середині ХІХ століття написав свою видатну роботу "Геніальність і божевілля", в якій провів аналогію між людьми надзвичайно обдарованими від природи і душевнохворими.