# data[].attributes.body
En fortælling om mit første Asatro ritual.

# data[].attributes.body
SKRIV I FLOW - ØVELSE - Alexander:

Jyske mesterskaber i tennis. Jeg er i finalen i mesterrækken for første gang, og jeg har spillet virkelig godt gennem hele turneringen. Hele sæsonen har været en udfordring for mig. Jeg har ikke vundet en kamp i syv måneder, noget som jeg aldrig har prøvet før. Jeg har trænet disciplineret hver dag flere gange om dagen, men har ikke formået at overføre det til mine kampe. Min første kamp i turneringen var mod en modstander, der ikke burde være i mesterrækken. Det var ligemeget, det var ikke det, der var vigtigt for mig. Det vigtige var at vinde min første kamp. Den første kamp i syv måneder. Jeg spiller ikke optimalt, men det var mere end nok til at vinde. Endelig. Jeg havde fået hul på bylden, og jeg var klar til at vinde turneringen. Jeg var seedet 4 i turneringen, den fjerde bedste spiller baseret på den danske rangliste. Jeg var favoritten til at vinde. Jeg vidste, jeg kunne slå alle de andre spillere, og jeg havde nu vundet min første kamp. Jeg var i gang. Næste kamp var kvartfinalen. Jeg kan ikke lide min modstander. Han er så falsk uden for banen og ubehøvlet på banen. Han snyder, hvis han kan komme til det og kommer ubehagelige kommentarer mellem pointene. Ude på sidelinjen står hans forældre og storebror og opfordrer ham til at blive ved. Ved med at snyde, ved med at svine mig til. Jeg kan slet ikke spille i første sæt. Jeg er nervøs. Jeg må ikke tabe til ham her. Han er buttet, blond og VIRKELIG en idiot. Jeg taber sættet og råber ud over hele anlægget at det er pinligt at tabe til en junior. Derefter går jeg ud på toilettet. Jeg skal have fyldt min drikkedunk og samlet tankerne. På vej tilbage på banen går jeg forbi min træner, der siger "nu vinder du, Sunke", og jeg svarer, at jeg stopper med at spille tennis, hvis ikke jeg gør. Andet sæt går i gang, og jeg er mere klar i hovedet. Jeg er ligeglad med ham og hans familie. Jeg skal bare vinde, og det gør jeg også. Jeg vinder let de to sidste sæt og er i semifinalen. Semifinalen vinder jeg efter et tæt første sæt, og i andet sæt giver min modstander mere eller mindre op, og jeg er dermed i finalen. I finalen møder jeg min klubkammerat og stortalentet fra vores klub. Jeg er nervøs, fordi jeg ikke vil tabe til ham. Jeg har trænet så meget med ham, jeg ved, hvordan han spiller, og jeg ved inderst inde, at han ikke kan slå mig. Men jeg er stadig nervøs, for "hvad nu hvis?". I finalen er nerverne rystet af. Jeg har nogle gode kampe under huden, og jeg er klar. Jeg ved, hvordan jeg skal spille, og jeg vil bare i gang med kampen. Jeg vil vinde. Vi spiller en god og fair kamp. Det er god tennis. Der er tilskuere, for første gang i min tenniskarriere på dansk jord er der mere end to forældrepar, der kigger på. Jeg vinder kampen og føler en lettelse falde over kroppen.

# data[].attributes.body
Ronni Borup – min datters fødsel

Vi var indlagt på skejby hospital i sommeren 2013 da min daværende kæreste var gravid med vores første barn men hun havde desværre fået svangerskabsforgiftning. Jeg havde lang tid i forvejen købt to søndagsbilletter til skanderborg. Søndag den 11. august spurgte jeg flere sygeplejerske om jeg kunne tage af sted og de svarede alle sammen at det kunne jeg sagtens der var ingen chance for at barnet skulle ud i dag. Jeg aftalte med bitten at jeg tog til skanderborg og hyggede mig med de venner der var derude og som kom tilbage senere på aften. Jeg kom til skanderborg, ind på pladsen den var dejligt vejr og en verden til forskel på at vade rundt ude på skejby afdeling 10 for fødende. Jeg havde lige fået min anden fadøl da min mobil ringede. Midt i alt larmen ved bøgescenen fik jeg taget telefonen men kunne dårligt hører hvad der blev sagt. Jeg fik bevæget mig væk så jeg kunne hører hvad der blev sagt. Jeg fik en melding på at bitten skulle have akut kejsersnit inden længe så jeg skulle skynde mig tilbage til skejby. Jeg havde heldigvis en ven der var ædru så vi løb hele vejen ud til parkeringspladsen og jeg fik fat i min svigermor og min egen mor og fik sat dem ind i situationen på vej til skejby som føltes uendelig langt væk. Jeg ankom løb først ned på vores stue efter et kamera som jeg fik besked på og så om til bitten der lå klar til at komme ind og blive gjort klar til at få et kejsersnit jeg skulle have grønt hospitalstøj på. Det var en vanvittig kontrast fra at være til festival i skanderborg til at stå på en operationsstue hvor ens kæreste skulle have fortaget et akut kejsersnit. Så jeg var sgu lidt bleg i ansigtet og elle de søde sygeplejersker var vist bekymret for at jeg ville besvime midt i det hele. Det gjorde jeg dog ikke, i løbet af ingen tid var bitten bedøvet og ud af hendes mave kom min lille datter trud. Jeg gik igennem hele mit følelsesregister og blevet drillet lidt af lægen med om jeg kunne se hvor jeg skulle klippe navlestrengen for alle de tårer der væltede ude. Derefter blev trud kørt op på børneafdelingen sammen med mig fordi hun tildels var for tidlig født og også lidt lille i det. Det første døgn var det værste da truds kurve blev nedadgående så om natten skulle vi forbi en stue hvor hun skulle have lidt medicin. Efter det første døgn gik alt efter planen og trud voksede som hun skulle og efter et par uger fik vi lov til at komme hjem med trud. Trud startede i 0.x 12. august 2019.

# data[].attributes.body
Min første skoledag

På min første skoledag i børnehaveklassen begyndte et helt nyt kapitel i mit liv. Jeg var seks år gammel. Det var en dag, ca. midt i august 1999. Solen skinnede. Jeg var spændt på, hvad der skulle ske. Fra denne dag af var jeg ikke længere et lille børnehavebarn, men et af børnene i Indskolingen, dvs. 0.-3. klasse. Jeg skulle gå i 0C på Rundhøjskolen. Jeg skulle nu både til at lære at stave, at regne, læse og en hel masse andre færdigheder, som man skal have med sig i bagagen, når man skal videre op gennem skolesystemet. Jeg kan huske, at vi lærte nogle sange om at gå i skole, hvoraf en af dem handlede om at gå hjem fra skole, og om måden, hvorpå man går, når man går, når man færdes på vejen.

# data[].attributes.body
Jeg husker, at jeg nærmest ikke kunne sove dagen før af spænding. Jeg glædede mig til at opleve det der skole, og se hvad det var for noget. Men mest af alt glædede jeg mig til at jeg skulle have mit nye tøj på, og til at have min nøje udvalgte, smarte skoletaske fra LEGO med. Og nu var dagen endelig kommet. Mor fik sat de smarteste rottehaler i håret på mig. De sad lige over begge ører. Jeg var nu næsten klar til at komme afsted til min første skoledag, men først skulle dagen lige forenes i et billede på trappen foran døren. Jeg tog skoletasken på ryggen og stillede mig op på trappen, og smilede det bedste jeg havde lært med mit tandløse tandsæt. Billedet var nu i kassen, og vi hoppede i bilen og kørte afsted mod skolen. Jeg husker, at der både var folk jeg kendte fra børnehaven, men der var også nogle, som jeg ikke vidste hvem var. Vi havde alle fået tildelt en plads i klasseværelset, og alle vores forældre stod forventningsfulde og stolte ude langs de fire vægge og knipsede løs med deres kameraer, mens de vinkede ivrigt. Lokalet var pyntet med flag og på den grønne tavle stod der med store bogstaver: VELKOMMEN I BØRNEHAVEKLASSEN! Nu var det nu, nu skulle jeg starte i skole, men hvad jeg ikke vidste dengang var, at jeg ville komme til at gå i skole i 19 år. Det var nok meget godt.

# data[].attributes.body
Den store dag er her. Det er min bryllupsdag. Jeg har gået på højskole i nu 2 måneder og jeg skal i dag giftes med Sofie.

Min "best man" kommer op og vækker mig med en Arnbitter. Føj hvor den smager dårligt. Men det er nok for det bedre. Jeg har ikke sovet særlig godt. Har tænkt på at blive gift hele natten, hvilket har givet mig en ordentlig spand angst sved. Vi hopper i søen som er blevet kold i efterårskulden. Solen kommer frem bag skyerne og giver en smule varme til vores rystende kroppe. Der er ikke meget mad jeg kan klemme ned denne morgen. Og den mad der kommer ned, er tættere på at komme op igen end at blive fordøjet.

Da jeg står ved alteret, lugter blomsten i min brystlomme mærkeligt parfumeret. Jakkesættet sidder fint, men det føles som om at butterflyen spænder ind i halsen. Kan jeg stadig nå at stikke af? Jeg mærker angstens sved løbe ned ad ryggen. Jeg hører orglet spille tonerne og ser dørene gå op. Mit hjerte sænker sig helt ned i maven. Selvom det skulle være en leg, så føles det alt for virkeligt. Med rigtig præst, min egen familie, svigerfamilie og selvfølgelig et hold af rockere fra Nordvest.

Jeg kigger Sofie i øjnene. Hun ser lige så nervøs ud. Hun smiler skævt og er mindst ligeså forvirret. Vi mødes ved alteret. Jeg giver hendes far hånden og kysser hende på kinden. Hun siger: "hvad har vi dog rodet os ud i?". Jeg ved det ikke. Det er den første form for gift ved første blik, hvor en lodtrækning tilfældigvis har valgt os to.

Nu sker det. Nu er singlelivet forbi. Nu er jeg ved at blive gift.

# data[].attributes.body
Det er første skoledag. Jeg skal starte i gymnasiet. Jeg har siddet og ventet på taxaen, der skulle komme. Det var meningen, at den skulle være der en halv time før, men den kom ikke før klokken var kvart i. Solen skinnede, men chaufføren var mut og irriteret. Han sagde ikke noget hele turen og jeg sad bare og kiggede ud ad vinduet og lyttede til den skrattende sang i radioen, mens bilerne susede afsted. Da vi endelig kom til Støvring, kunne han ikke finde indkørslen til gymnasiet og kørte derfor ind ved den første og bedste indkørsel, som han kunne se, hvor der var biler, børn og forældre. Det er her, sagde han. Det tror jeg ikke, sagde jeg. Men det er det, bed han mig af. Jeg var begyndt at svede, var nervøs for at komme for sent og turde ikke sige ham imod. Jeg gik ind af indgangen og fik øje på en masse børn med skoletasker, der næsten var større end dem selv. På væggene hang der skolemælk- og antimobbeplakater. Foran mig stod pludselig en lærer foran mig. Kan jeg hjælpe dig, spurgte hun. Ja, er det her støvring Gymnasium. Nej, det her er en folkeskole. Gymnasiet er den vej. Nu ringede det ind. Jeg begyndte at løbe. Mit hjerte hamrede. Jeg var kommet for sent.

# data[].attributes.body
En sommerdag i juni. Vejret var godt. Jeg var motiveret og spændt. Jeg glædede mig til, at det hele var overstået. Jeg følte mig godt forberedt, men alligevel vågnede jeg op med en kvalmende fornemmelse. Den følelse var jeg vant til før en eksamen. På en mærkelig måde gjorde det mig faktisk rolig, at jeg var nervøs. Jeg var jo ved at kende følelsen. Det var min fjerde mundtlige eksamen, så jeg havde oparbejdet en vis form for erfaring. Men der var et andet pres på den her eksamen. For det var den sidste, inden jeg skulle have huen. En hue som jeg følte, jeg fortjente. Det var samfundsfag i dag. Og det havde jeg det godt med. Jeg ankom på skolen i god tid som sædvanlig inden eksamen. Jeg mødte nogle af dem, der havde været oppe. De var glade. Det gjorde mig rolig, men det kunne ikke kurere svedige og rystende hænder. Jeg stod og ventede uden for døren. Døren gik op. ”Så er det din tur” sagde eksaminator og smilte til mig. Det gav en sug i kroppen, og gik ind og lukkede den mørkerøde dør efter mig.

# data[].attributes.body
Uret ringer kl. 6.25 mandag morgen. Med det samme kommer jeg i tanke om hvad der skal ske i dag. Jeg rejser mig fra den ellers dejlige lune seng, trækker gardinet op og kigger ud ad vinduet. Det er stadig mørkt. Det ser koldt ud. Jeg tænder lyset. Kigger til min hund som stadig syvsover ved siden af min seng. Min kæreste ligger stadig og sover tungt, han har overhoved ikke hørt at mit ur har ringet.

Det er i dag jeg har min første dag i praktik. Selvom jeg først skal møde kl. 9.30, er jeg stået op i god tid. Man kan jo ikke vide om cyklen skulle være punkteret eller toget forsinket. Èn ting  er sikkert, man kommer ikke for sent på sin første dag. Det gør man i det hele taget aldrig til nogen ting. Jeg hader at komme for sent.

Jeg står foran en imponerende store bygning i centrum af Aarhus. Jeg tænker "Det bliver for fedt at skulle være her de næste 6 måneder". Det føles helt vildt anderledes at møde op på et "fuldtidsarbejde arbejde", når jeg nu de sidste 4 år har været almindelig studerende. Jeg går hen til døren. Tager i håndtaget. Der sker ikke noget. Den er låst. Jeg går lidt i panik, hvordan skal jeg nu komme ind. Jeg får lidt svedige håndflader.

# data[].attributes.body
Solen skinner. Himlen er blå. Jeg har mine nye pinke sandaler på, som jeg fik i Frankrig i sommerferien. De skinner. Sophie fik dem også, og når Sophie også har dem, så er de ret seje. Mit hår er sat op i en knold. Og jeg har min ternede lyseblå og hvide kjole på. Men derudover har jeg en taske på. En slags taske, som jeg ikke er vant til at gå med. Det er nemlig min skoletaske. Min allerførste skoletaske. Den største taske, jeg nogensinde har ejet. Den er lilla og lyserød. Den har jeg fået af mormor.

Cecilie og jeg stiller op til billede foran skolen. Vi er spændte. Vi er nervøse. Men vi har hinanden. Cecilie græder lidt, da Jimmi og Birgitte går. Jeg tager hende i hånden. Jeg er jo den ældste. Jeg skal være den store og modige. Jeg må ikke vise, at jeg også er lidt nervøs. Min mor og far går også, men det er faktisk okay. Jeg er ikke bange.

Inde i klassen skal vi sidde ved det samme bord. Det bord, der er tættest på læreren. Brit, hedder hun. Hun virker sød. Hun er ældre end min mor, men ikke helt så gammel som mormor. Der er mange børn rundt i klassen. To af dem har jeg set før. Cecilie og Emilie. Resten kender jeg ikke. Jeg kigger ned på mine pinke sandaler. Sophie har også gjort det her. Hun går en klasse over mig. Måske har hun også de sandaler på i dag. Det skal nok blive en god dag.

# data[].attributes.body
Der blev spillet Mulatu Astatke på P8 jazz den morgen netop som jeg tændte for radioen. Jeg kan, på trods af utallige gennemlytninger, ikke erindre hvad nummeret hedder. Et problem, der har stået på længe. Men det er også underordnet, som navnet på en romanfigur; det er følelsen, fornemmelsen, fortællingen, der erindres. Det er et nummer, der spiller dig god morgen. Et nummer der fortæller, at alting nu starter fra nul, for så vidt at det er muligt. Gårsdagens strabadser vasket væk af morgengryet. Som jeg stryger min skjorte for at fjerne alle tegn på tidligere brug, fortæller Astatke mig, netop denne morgen, gennem P8 Jazz Snooze, at han vil spille mig ind i den nye dag.

Nummeret er efterhånden blev en kendt sag for den gængse dansker. Det er, lige siden programmets start, blev brugt i hvert eneste afsnit af Nak og Æd. Også der bruges det som en musikalsk hymne til morgenstunden; det bliver spillet i den del af afsnittet, hvor Jørgen og Nikolaj vågner på jagtdagen.

# data[].attributes.headline
Min første dag som praktikant         Jeg var spændt. Måske endda nervøs. Jeg havde indøvet en mindre præsentation af mig selv, hvis nu det skulle blive aktuelt til det morgenmøde hele mit praktikophold skulle starte med. Førstehåndsindtrykket er jo vigtigt. Jeg ville gerne udtrykke, at jeg er lidt vittig men selvfølgelig også helt vildt overdrevet engageret. Tøjet havde jeg også tænkt længe over. Hvad skulle jeg udtrykke gennem mit tøj? Farver var vigtigt at få med. Og at det var behageligt, så jeg ikke følte jeg skulle gå og rette på det hele dagen. Men hvad var mon normalt at have på af tøj dernede? Jeg ville jo helst passe ind fra starten. Store spørgsmål om hvor formelt de andre mon var klædt kørte gennem mit hoved. Efterfulgt af tanker om, hvordan en kreativ virksomhed nok også havde kreative folk ansat som var lidt mere kreative i deres udtryk. Jeg endte med skjorte og habitbukser. Det var alt for formelt. Jeg endte også med at fyre den indøvede præsentation af til morgenmødet. Den var alt for indøvet.   

# data[].attributes.subject
Min første dag som praktikant         Jeg var spændt. Måske endda nervøs. Jeg havde indøvet en mindre præsentation af mig selv, hvis nu det skulle blive aktuelt til det morgenmøde hele mit praktikophold skulle starte med. Førstehåndsindtrykket er jo vigtigt. Jeg ville gerne udtrykke, at jeg er lidt vittig men selvfølgelig også helt vildt overdrevet engageret. Tøjet havde jeg også tænkt længe over. Hvad skulle jeg udtrykke gennem mit tøj? Farver var vigtigt at få med. Og at det var behageligt, så jeg ikke følte jeg skulle gå og rette på det hele dagen. Men hvad var mon normalt at have på af tøj dernede? Jeg ville jo helst passe ind fra starten. Store spørgsmål om hvor formelt de andre mon var klædt kørte gennem mit hoved. Efterfulgt af tanker om, hvordan en kreativ virksomhed nok også havde kreative folk ansat som var lidt mere kreative i deres udtryk. Jeg endte med skjorte og habitbukser. Det var alt for formelt. Jeg endte også med at fyre den indøvede præsentation af til morgenmødet. Den var alt for indøvet.   

# data[].attributes.body
Den første store prøvelse jeg sådan erindrer helt skarpt må have været min første rejse alene. Min første rejse, hvor ingen andre skulle med mig, og hvor jeg selv har stået for al ansvaret. Jeg var 18 år. Min kæreste havde lige slået op. Mine forældre var lige blevet skilt. Vores hus var blevet solgt. Min mor havde fået en ny kæreste. Jeg var lige droppet ud af gymnasiet. Jeg havde i ren spontanitet booket en rejse. Langt væk. Til Tanzania. Et par uger til at planlægge det hele. Jeg husker at min mor og hendes kæreste kører mig til Aalborg Lufthavn. De eneste billetter jeg har råd til kræver et langt stop i Amsterdam. 8 timer. Derefter til Istandbul. 12 timers stop. Min mor græd i lufthavnen. Jeg var spændt. Jeg blev i lufthavnen i Amsterdam. Husker tulipanerne og træskoene i de forskellige gift shops. I Istanbul lufthavn kunne jeg ikke sove. Jeg vovede mig ud med sporvognen. Med al min bagage. Alt for meget desuden. Jeg sad i en park nær en moske. Så på folk. Og så hørte jeg det. Jeg troede det var et bombeangreb. Det lød som 1. maj når alarmerne tjekkes. Det var en moske, der kaldte til bøn.

Derefter videre til Nairobi. 2 timer i fly. Jeg kommer til Dar Es Salaam midt om natten og hentes af en taxa. Alt er mørkt og det er ekstremt simpelt mit overnatningssted. Mit hjem de næste tre uger. Jeg husker at jeg vågner tidligt. Det lyder som en storm med kæmpe hagl. Mit hjem har tintag. Jeg lærer at det er aberne, der bor på stedet. De bliver faste naboer og stjæler passionsfrugterne fra træerne foran min dør. Køerne står foran huset. De laver den mælk vi får til morgenmad. Det er helt klart en ny start. Et frisk kapitel. Og jeg kender ingen.

# data[].attributes.body
Vejret var fremragende. En rigtig smuk sensommerdag i august. Set med nutidens briller var det virkelig et grimt sæt joggingtøj, jeg havde på. Måske det også var det i mine nye klassekammeraters øjne. I så fald sagde de ikke noget om det. Men okay, de var alligevel også bare børn, så de gik næppe synderligt meget op i den slags ting. Jeg glemmer aldrig den følelse af, at jeg stod overfor noget stort. Jeg var begyndt på en ny rejse sammen med en masse andre, hvor jeg kun kendte et par stykker. Det gav trods alt en vis tryghed, men jeg var alligevel nervøs. Meget nervøs. Jeg havde da heldigvis min mor med. Havde det ikke været for hendes tilstedeværelse, ville jeg ikke have kunnet klare det. Alle forældrene stod bagerst i lokalet og observerede, hvordan børnene interagerede med hinanden. Det må have været svært at skulle være lærer for en helt flok nye elever, hvor forældrene er tilstede og nærmest bedømmer hvert eneste ord, du siger.

Jeg husker, vi sad på hver vores plads, og jeg lyttede meget opmærksomt. Nu gik jeg jo i skole, og i skolen skulle man tage sig sammen. Den første dag var fyldt med mange lege, og jeg blev så optaget og inddraget i det hele, at jeg helt glemte, jeg havde været nervøs. Jeg bemærkede ikke, at min mor, og de andre forældre, stille og roligt tog afsted.

Af Thomas Tømmerby Nielsen

# data[].attributes.body
Signe Borup

I 2018 rejste jeg alene for første gang. Selv om det bare var en simpel weekendtur til Oslo, var jeg nervøs og spændt fordi jeg i mit liv som regel har været vandt til at få hjælp til mange (praktiske) ting. Jeg gjorde mig mange tanker om hvordan det hele skulle gå, og jeg gennemspillede nærmest en film inde i hovedet af forskellige scenarier, der kunne ske: faldhændelser, hvad hvis ingen vil hjælpe mig, hvad hvis jeg bliver distræt og glemmer eller overser noget vigtigt osv. Men heldigvis blev mine bekymringer – som så mange andre – gjort til skamme, og alt gik helt gnidningsfrit. På vej hjem igen var det med en følelse af at have den basale bevægelsesfrihed, jeg ellers ofte føler jeg savner i mit liv til daglig. For andre lyder det måske trivielt, men for mig var det en overvindelse, noget stort, som jeg stadig tænker tilbage på i dag med stor glæde. Jeg har siden gjort det en gang til, og har planer om at gentage det til november også. For mig er det et helt basalt frihedsprojekt, der handler om at kunne gøre det man vil, selv om livet har sat nogle begrænsninger op for mig på forhånd. Det føles kæmpestort at kunne ”overvinde” eller i det mindste udfordre de begrænsninger, og skubbe sig selv en lille smule udover min comfortzone. Det har jeg ellers normalt meget vanskeligt ved i mit liv i øvrigt, selv om jeg øver mig i det. Men generelt er jeg meget lidt risikovillig, og søger tryghed overalt hvor jeg synes jeg kan finde det, så for mig var det en stor grænseoverskridelse at gøre noget helt på egen hånd. Jeg prøver at overføre lidt af det samme mod til min hverdag, men det er svært, og jeg ender ofte med at træffe de sikre beslutninger, selv om de ikke gavner mig på længere sigt. Bla. Bla. Bla. Bla. Bla. Bla.

# data[].attributes.body
Det var koldt og vådt. Det var den 16. januar 2018, aftenen før min fødselsdag. Jeg kan faktisk ikke helt huske hvad jeg havde på af tøj, jeg tog vel bare det der lå nærmest og satte mig ud i bilen. Min kæreste kørte bilen, og jeg troede det ville blive en ualmindelig lang tur, men faktisk var det nok de korteste 20 minutter jeg længe havde oplevet. Vi gik ind og fandt den hjælp vi skulle bruge. Jeg havde en forventning om en masse lyde, men der var helt stille. Eller, der var helt stille inde i mit hoved, i hvert fald. Vi blev ført ind i et lokale som lugtede klinisk rent og var meget hvidt. Ekstremt hvidt. Klokken blev over midnat, og det var nu min fødselsdag. Jeg husker meget tydeligt, at jeg sagde tillykke til mig selv præcis da klokken slog 24. Det var måske lidt mærkeligt. Jeg havde smerter i forvejen, men de blev absolut ikke mindre. Min kæreste snakkede med fagfolk og folk snakkede til mig og hentede flag. De var meget søde, men faktisk var jeg kun til stede inde i mit eget hoved. Jeg arbejde på et projekt. Jeg havde misset en eksamen, men det var ligegyldigt, for jeg stod foran mit livs opgave. Smerterne blev de værste jeg i mit liv har været udsat for, men det var det hele værd. To timer over midnat kom hun til verden, min datter. Tillykke til os begge.

# data[].attributes.body
Jeg vågnede kl. 4. Stod op. Lagde mig igen. Strøg skjorter. Vraltede rundt. Lagde mig igen. Spændt. Nervøs. Klar! 9 måneder plus 12 dage over tid. Vejret husker jeg ikke. Vi kørte på maccen, men ikke engang det havde jeg lyst til. Jeg var klar. Vi var klar, men det trak ud. Shit jeg strøg mange skjorter den dag.

Vi ringede ind. Skejby ville se os, men vi blev sendt hjem igen. Hun lod vente på sig, og min tålmodighed slap stille op. Den havde ellers holdt i 9 måneder og 12 dage. De 12 dage er vigtige – shit et psykisk spil. Strøg en skjorte mere. Jeg stryger ellers aldrig skjorter – men den dag gjorde jeg. Der var klinisk og alligevel hjemligt da vi endelig fik lov at blive hængende. Små fyrfadslys – med batterier nuvel. Slanger. Bippende maskiner. Men hjemligt. Sygeplejersker kiggede ind. Jordemødre kiggede ind. Jeg har så meget respekt for det fag, nåede jeg at tænke. Bundsolid coolness. Jeg var tryg… og på gyngende grund. Vil du i bad? Vil du have noget at drikke? Vil du have en kold klud? Vil du…? Når man ikke engang vil have en cheeseburger, så vil man ikke det store. Bare vente og hænge i. Timerne – det runde hvide vægur som har hængt i alle hjem. Viserne flyttede sig. Somme tider langsomt. Somme tider hurtigere – men generelt langsomt.

# data[].attributes.headline
I 2015 blev jeg lidt mod forventning optaget på Bacheloruddannelsen på kunsthistorie. Jeg var en ”moden” kvinde i 50’erne, og så frem til forløbet med både glæde og og en vis - for ikke at sige stor - frygt på grund af den store aldersforskel , jeg forventede mellem mig og de andre studerende. Første skoledag cyklede jeg hjemmefra i god tid med hjertet oppe i halsen. Hvad ville de unge studerende sige om mig? Hvordan ville de se på mig? Ville de overhovedet snakke med mig - eller kun om mig? For at udstråle en vis ungdommelighed tog jeg en koralrød T-shirt på, jeans og sneakers - og faldt helt igennem, da alle andre var klædt i sort. Helt sort. Vi havde en del bondingsøvelser, som foregik ude på græsplænen i det dejlige solskinsvejr. Speeddating og navnelege. Undervejs bemærkede jeg en jævnaldrende kvinde med en stærk udstråling. Hun havde kjole på. Vi havde blikkontakt og udvekslede forsigtige smil nogle gange i løbet af dagen. Jeg tænkte, at hun var underviser, men hun viste sig at være medstuderende og har været min trofaste følgesvend igennem bacheloren og nu på kandidaten. Jeg husker stadig nogle af navnelegene og glemmer af en eller anden grund ikke, at hende som præsenterede sig som Ida, sagde, at hun godt kunne lide kjoler. Det var grænseoverskridende, at vi allerede i RUS-ugen skulle lave krative opgaver. Især da jeg slet ikke er kreativ. /Judith

# data[].attributes.subject
I 2015 blev jeg lidt mod forventning optaget på Bacheloruddannelsen på kunsthistorie. Jeg var en ”moden” kvinde i 50’erne, og så frem til forløbet med både glæde og og en vis - for ikke at sige stor - frygt på grund af den store aldersforskel , jeg forventede mellem mig og de andre studerende. Første skoledag cyklede jeg hjemmefra i god tid med hjertet oppe i halsen. Hvad ville de unge studerende sige om mig? Hvordan ville de se på mig? Ville de overhovedet snakke med mig - eller kun om mig? For at udstråle en vis ungdommelighed tog jeg en koralrød T-shirt på, jeans og sneakers - og faldt helt igennem, da alle andre var klædt i sort. Helt sort. Vi havde en del bondingsøvelser, som foregik ude på græsplænen i det dejlige solskinsvejr. Speeddating og navnelege. Undervejs bemærkede jeg en jævnaldrende kvinde med en stærk udstråling. Hun havde kjole på. Vi havde blikkontakt og udvekslede forsigtige smil nogle gange i løbet af dagen. Jeg tænkte, at hun var underviser, men hun viste sig at være medstuderende og har været min trofaste følgesvend igennem bacheloren og nu på kandidaten. Jeg husker stadig nogle af navnelegene og glemmer af en eller anden grund ikke, at hende som præsenterede sig som Ida, sagde, at hun godt kunne lide kjoler. Det var grænseoverskridende, at vi allerede i RUS-ugen skulle lave krative opgaver. Især da jeg slet ikke er kreativ. /Judith

# data[].attributes.body
Da jeg i 2007 blev færdig med folkeskolen, havde jeg allerede besluttet, at jeg ville direkte på gymnasiet, så da jeg i august samme år, havde min første dag på det lokale gymnasium, Egedal Gymnasium og HF, gik alt efter planen.

Jeg havde fået brev på forhånd med forskellig information, både om studiestarten og også om introperioden, arrangeret af de ældre studerende på min linje, engelsk og samfundsfag på A, matematik på B. Jeg husker ikke meget om hvad der egentlig stod i alle de breve, kun at alle min fra klasse, 1.T, skulle have rødt på første skoledag. Fint.

Og så kom dagen. Jeg blev kørt derop i bil af mine forældre, selvom vi kun boede en kilometer fra skolen. Det var solskinsvejr og vindstille, så jeg behøvede ikke trøje udover min røde t-shirt.

De andre fra min nye klasse var nemme at finde. Nogle af dem kendte jeg en smule på forhånd, fra min folkeskoles parallelklasser. Og da jeg stod der, mellem alle de andre nye elever i rødt, med bøjle i hele munden for at rette et overbid, sved under armene og sikkert også tissetrængende, følte jeg, at mit naive ønske om, at nu skulle alt virkelig blive anderledes, ville gå i opfyldelse: Nu kunne jeg få mig en masse nye venner, blive inviteret til fester, og måske endda møde min første rigtige kæreste.

# data[].attributes.body
Sidste skoledag i 8. klasse. Vi er alle samlet i aulaen. Der er en trykket stemning på de bagerste rækker, hvor vi ”store” sidder. Næsten halvdelen af 8. årgang skal ikke fortsætte her efter sommerferien. Vi syger, som man nu gør til sådan en skoleafslutning, men det er svært at høre noget, da de fleste omkring mig hulker eller ligefrem græder. Vi er en gruppe piger, der har fået lavet ens t-shirts i dagens anledning. På dem er der et gruppebillede af os fra en fest tidligere på året. Vi udveksler våde blikke og forsikrer hinanden om, at vi selvfølgelig nok skal holde sammen, selvom vi spredes for alle vinde. Nogle skal på efterskole i den anden ende af landet, nogle skal blive her, selv skal jeg på privatskole. Jeg er stadig splittet omkring min beslutning, men jeg overbeviser mig selv om, at det er det rigtige valg – i hvert fald i et fagligt perspektiv. Da den sidste sang endelig er ovre tørrer vi de sidste tårer væk og udbryder i jubel på bagerste række. Os skal de ikke få lov til at glemme lige foreløbig. Vi skal op i parken og drikke øl og fjolle rundt nu. Da vi forlader aulaen arm i arm, er alt som det plejer. I aften er der fest hos Martin, og vi skal selvfølgelig alle sammen med.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
moodle.dmjx.dk: log ind på dette websted

# data[].attributes.attachment_link.title
moodle.dmjx.dk: Log ind på dette websted

# data[].attributes.body
Skriveøvelse - Andrea

Mit hår var stadig fugtigt fra badet da jeg gik ud til min cykel. Det regnede ikke længere, men min saddel var stadig våd fra skyllet forinden. Jeg overvejede om jeg havde tid til at gå ind og skifte til en længere trøje, eller til at hente en plastikpose, for at beskytte mig selv fra at blive våd. Det havde jeg ikke. Jeg var allerede sent på den, og jeg anede ikke hvor lang vejen til min destination var. Jeg svingede benene langt bagud, op på cyklen, og traskede afsted. De første par hundrede meter stod jeg op i sadlen, for at undgå at mine bukser blev våde. Det var nu egentlig leggings, men det lyder sejere at sige bukser. Jeg blev hurtigt træt, og det var ikke en success. Mine bukser blev våde. Jeg havde på forhånd indstillet min gps og havde kun denne, ingen musik, i ørene på vejen derhen. Til højre. Til venstre. Til højre. Ligeud i halvanden kilometer. Undervejs blev gps’en stille, og jeg savnede næsten at stemmen fortalte mig hvor langt der var igen. Er jeg der snart? Hvad er klokken? Jeg blev overhalet af alle, og jeg bebrejdede min gamle herrecykel uden bremser, ikke mig selv, for ikke at have cyklet på den hele sommeren. Det var cyklens skyld. Det gik op ad bakke og jeg begyndte at have det varmt. Min jakke, som egentlig var min søsters genbrugsfund, havde jeg lånt dagen forinden for ikke at blive yderligere syg. Jeg følte mig bedre tilpas, og jeg kunne godt lide jakken. Den var kort og lavet af fake ruskind, så man ikke skulle bekymre sig om den når det regnede. Perfekt! Jeg åbnede den og begav mig videre fremad. Endelig annonceredde gps stemmen at det var tid til at dreje til venstre. Jeg behøvede den egentlig ikke længere, da jeg nu var samlet i en stor flok som alle kørte samme vej. Jeg var ikke sikker på om jeg overhovedet ville have kunne komme ud af forsamlingen, selv hvis det var det jeg skulle. Som et cykelhold, synes vi at fungere, alle individer som ikke synes at ænse hinanden, men som samtidig havde en fælles endedestination. Nu er vi her. DMJX.

# data[].attributes.body
Vi var i Søndervig, ligger ved Vesterhavet. Omkring 2003. Jeg har været 9 år, deromkring. Mine brødre og jeg samlede på engelske fodboldkort. En sjælden valuta når ingen af os havde anden indkomst end vores mors holdkæft-20’ere. En dag besluttede vi os for at stjæle nogle pakker i brugsen. Jeg holdt udkig og Michael og Christian eksekverede kuppet. Den sikkert sekstenårige minimumslønnede kassedame bemærkede intet. Vi gik ud. Åbnede pakkerne før vi fordelte. Jeg var lillebror så klart jeg fik de ringeste kort, eller dem mine brødre allerede havde. En eller anden klump i halsen blev til gråd og pludselig kunne jeg ikke stoppe. Noget med samvittighed. Mine brødre måtte gå ind med kortene igen, ellers ville jeg sige det til mor. Irriterende snothvalp. Kassedamens øjenbryn var nedadvendte da mine brødre bekendte. Som man tegner et surt ansigt. Hun tog af en eller anden grund de gode kort, og gav os de dårlige tilbage. Vi mistede Henry, Nistelrooy og Frank Lampard. Er stadig ikke sikker på jeg er blevet tilgivet.

# data[].attributes.body
I forbindelse med e det at blive voksen forekommer der en masse forskellige prøvelser. En af de mest ubehagelige prøvelser for mit vedkommende var det at skulle op til en køreprøve. Det ubehagelige forekom i selve det at skulle præstere i forhold til en prøve der er så absolut som en køreprøve nu engang er. Det absolutte skal ses i det lys at der ved en given fejl i selve prøven kan have fatale konsekvenser for ens fremtid – med visse forbehold naturligvis.

Selve dagen for køreprøven var en novemberdag. En typisk novemberdag. Meget mørkt, koldt og fugtigt. Første møde med den motorsagkyndige virker lidt akavet. Jeg får nogle standard spørgsmål omkring motoren, hvilket jeg ikke er i stand til at svare fyldestgørende på. Derefter starter turen i bilen. Der er helt stille. Der er ingen samtale udover når den motorsagkyndige siger, hvilken vej jeg skal kører. På et tidspunkt foreslår den motorsagkyndige at jeg skal lave en parallelparkering. Umiddelbart forekommer dette mig fint, men det ender dog alligevel ud i at jeg

# data[].attributes.body
Det var midt i sommeren for seks år siden. Det var dagen for min teoriprøve. Lokalet vi sad og ventede i var småt og bar tydelig præg af, at der havde siddet mange nervøse folk i lokalet og at solen udenfor havde skruet helt op på de øverste varmegrader. En teoriprøve burde jo ikke være så farlig, men den blev alligevel gjort lige en tand mere nervepirrende af, at hvis man dumpede så skulle man til at hoste op med nye penge. Et nyt koncept for mig, der er vokset op i et dansk samfund, hvor alt undervisning bliver betalt for. At dumpe en prøve hos os er mere et spørgsmål om at læse op igen: Ikke en masse penge.

Selve teorilokalet var også lille og mørklagt på grund af en projekter der stod i den inderste del af lokalet. Som i folkeskolen blev vi bænket og fik et stykke papir - og så gik vi ellers i gang. Da vi endelig var færdige blev vi lukket tilbage i det svedtunge lokale, hvor sagen ikke blev bedre af, at forrige hold sad og ventede: En gruppe lastbilchauffører, eller som-to-be-lastbilchauffører. Høje og brede mænd, med et ekstra par kilo og effektive svedkirtler. Nogle var meget lettet over, at de bestod med kun fire fejl, det højest antal når, som er tilladt når man køre lastbil. Andre var knap så heldig.

Heldigvis tog det ganske kort tid for mit holds resultater at blive tjekket. Jeg bestod. Puha. Så kunne jeg atter bevæge mig ud i den friske sommerluft og nyde, at nu skulle jeg kun bestå min køreprøve. Men forhåbentligt i mindre klaustrofobiske og skarptlugtende omgivelser

# data[].attributes.body
Det er koldt. Bidende koldt. Klokken er 06:00 da uret ringer. Jeg har været vågen siden klokken 03:00. Urets ringen giver mig kuldegysninger. Kuldegysninger over hvad der skal til at ske. Jeg er nervøs. Denne morgen føles alt anderledes. Lejligheden lugter anderledes, næsten klinisk. Der er dug på ruden, både udvendigt og indvendigt. Det er som om alt er vendt på hovedet, jeg ryster. Jeg er nervøs, mere nervøs end jeg har været hele mit liv. Jeg tager et bad, men det hjælper ikke. Jeg tager tøj på, men det er ikke behageligt. Det er som om det strammer, som om det ikke passer, det føles kvælende. På vej hen til døren ser jeg ind i spejlet, der hænger i gangen. Jeg retter telefonen mod det og tager et billede på Snap med teksten ”Vi ses på den anden side”. Jeg sender til alle. Så er det nu. Jeg siger farvel til lejligheden som jeg kender den for sidste gang og sætter mig ind i bilen. Jeg kender tidspunktet hvor mit liv vil ændre sig for altid. 08:00. Præcis der vil to blive til tre og alt vil blive anderledes. Anderledes godt.

# data[].attributes.body
Det var en sommerdag i august. Vejret var, hvad man betegner som, godt dansk sommervejr. Høj sol og ubehageligt lidt vind. Det gjorde det ikke bedre for min nervøsitet for at skulle starte i gymnasiet. Jeg havde tænkt over, hvilket tøj jeg skulle have på. Det blev til Levi’s shorts og en hvid t-shirt og slidte converse. Det var alligevel, hvad jeg altid gik rundt i, og det måtte også passe ind i ”Kattens” rammer, tænkte jeg. Jeg vidste dog ikke allerede nu, at min sidemand ville se på mig som en snob på grund af mit tøjvalg. Heldigvis et billede som hun hurtigt fik slettet fra sin nethinde, fortalte hun mig senere på dagen. Jeg var spændt på, hvordan det hele skulle gå. Spørgsmål som, om jeg ville passe ind, finde nogle at tale med, om de ville være meget ældre end jeg, cirkulerede rundt i mit hoved. Det var ikke typisk, at folk startede direkte i gymnasiet, så jeg frygtede, at jeg ville være den eneste. Det viste sig at være rigtigt, næsten alle have været på efterskole. Men det viste sig også, at det ikke havde nogen indflydelse på hele min gymnasietid.

# data[].attributes.headline
Maya Dean - Den dag jeg startede i militæret

# data[].attributes.subject
Maya Dean - Den dag jeg startede i militæret

# data[].attributes.body
Det var den dag jeg skulle starte som værnepligtig i militæret.

Det var gråvejr og koldt. Satans koldt.

Jeg havde ikke været synderligt nervøs månederne forinden.

Men nu var dagen kommet.

Nu meldte nervøsiteten sig.

Jeg tænkte ved mig selv: ”Hvad er det dog, jeg har meldt mig til?”

Mine bedsteforældre og min mor kørte mig til kasernen.

De kunne godt se på mig, at jeg mest af alt havde lyst til bare at vende om og droppe det hele.

De måtte ikke gå med mig hele vejen ind på kasernen.

Jeg måtte tage afsked med min familie, og klare mig selv herfra.

Jeg kom til en gang, hvor der sad to sergenter og tog imod de nye menige.

Der var en pige foran mig.

”Navn?” Sagde den ene sergent højt.

Hun svarede ”Emily”.

”Navn?”

”Emily.”

”Navn?”

”Ebeltoft”.

Jeg opfangede heldigvis, at man som værnepligtig bliver kaldt sit bynavn.

Jeg slap for den første prøvelse.

Men der kom flere. Mange flere.

Det var den dag, jeg lærte min bedstefars berygtede mantra: ”DET GÅR OVER”.

# data[].attributes.body
Jeg husker det næsten, som var det i går. Vejret var lunt. Jeg havde svært ved at sove. Det var nemlig første skoledag, min første skoledag. Det havde aldrig været nemmere at stå op. Jeg tog mit yndlings tøj på, og jeg pakkede min nye blå Jansport skoletaske. Jeg var spændt. Jeg håbede, jeg skulle sidde ved siden af min bedste veninde Gry. Vi havde brugt hele sommeren sammen, vi havde haft det sjovt. Jeg kom op i skolen, jeg fandt min plads. Jeg skulle ikke sidde ved siden af Gry, jeg skulle sidde ved siden af Lærke. Det gjorde ikke noget, Lærke var sød. Jeg havde både dansk og matematik, jeg kunne nu bedst lide dansk. Det var en god dag, jeg glædede mig til at gå i skole.

Det er i hvert fald sådan, jeg gerne vil huske den dag, min første skoledag for 19 år siden.

# data[].attributes.body
Vejret var godt. Solen skinnede og fuglene kvidrede uden for mit vindue, da jeg vågnede. Jeg havde virkelig glædet mig til den her dag. I lang tid. Vi var stået tidligt op, så vi kunne nå at hygge os med morgenmad. Der var friske blomster på bordet, som jeg skulle have med i skole.

# data[].attributes.headline
Ufrivillig tandlægebesøg, den store prøvelse.

# data[].attributes.subject
Ufrivillig tandlægebesøg, den store prøvelse.

# data[].attributes.body
Vejret var gråt, det samme var min sind tilstand, jeg skulle til tandlægen for, at få lavet en rodbehandling.

Følelsen af frygt, modløshed og de kommende smerter sad tungt i mig.

Jeg havde blødt og behageligt tøj på, og tog modvilligt turen ind til byen for, at møde min tands skæbne.

Jeg trådte ind hos tandlægen, derefter gik det stærkt.

Pludeselig var jeg på tandlæge briksen, og fik venligt høretelefoner på, hvor Robbie Williams skrålede mens tandlægen boerede og hammerde i min mund.

Efter en evighed, blev frrygten en realitet.

Jeg mistede en tand den dag.

Den grå vejrs dag i januar.

# data[].attributes.headline
min første skole dage for mange år siden

# data[].attributes.subject
min første skole dage for mange år siden

# data[].attributes.body
-          Solrigt, det var forår, medium varmt, var et lokale placeret i d. sydlige del af skolen, før at den blev bygget om med helt nye bygninger, som vi blev flyttet til da vi startede efter ferien.

-          Vidste ikke helt hvad der foregik, lidt bange, det var jo et nyt miljø med folk jeg ikke kendte. Kom bare ind og gjorde hvad læreren sagde dengang der var 2, den ene der gik på sygdomsorlov kort efter (operation) og den anden startede det år og arbejdede der flere år senere.

o   Blev fascineret af nogen af navnene eks. Naya og Eva som jeg stadig kan huske i dag. Opf. Dem som ”forunderlige” (vidste ikke hvad det betød dengang).

-          Tøj: bukser og en trøje i lyse farver tror jeg, mindst en var hjemmelavet da min mor stadig syede aktivt dengang. Var muligvis noget jeg overtog fra min bror da han blev for stor til dem, så de passede måske ikke helt.

-          Konflikt: vidste ikke hvad jeg skulle sige da jeg blev spurgt om jeg kendte nogen i 0. klasse, eller også kunne jeg ikke huske det (altid været dårlig til navne (og ansigter)), bad om at de selv sagde om de kendte mig (hvilket flere af dem gjorde via. D. nærværende legestue/børnehave).

-          Rødtråd: kan stadig ikke huske navne, men er fascineret af dem og hvor de kommer fra.

# data[].attributes.body
August, 1998. Det er første skoledag, og solen skinner. Min far følger mig i skole, og det tager vel en 15 min. at nå derhen. Vi er på gåben.

Jeg er spændt, men også lidt nervøs på den gode måde. Jeg kender i forvejen en 5-6 stykker fra børnehaven som jeg kommer til at gå i klasse med, heriblandt min bedste ven Mikkel. Det hjælper lidt på nervøsiteten.

Jeg er iført shorts og t-shirt. T-shirten er mørkegrøn og mine shorts er beige. Min skoletaske er orange.

Da vi ankommer i klassen er der i forvejen arrangeret pladser til hver elev. Det gør mig lidt mere nervøs da jeg ikke kommer til at sidde sammen med Mikkel, som jeg ellers havde tænkt mig at sidde sammen med. Jeg sidder sammen med Simon og Frederik som i forvejen kender hinanden.

Vores klasselærer Ilse har arrangeret nogle lege for os. Jeg mener nok at der var en navneleg iblandt, for at vi skulle lære hinanden bedre at kende.

Jeg kan huske at mens legene er i gang er vores forældre inviteret op på inspektørens kontor til rundstykker.

Da den første dag i klassen er overstået kommer vi over i fritidsordningen (som gik under navnet ”Gammel Fritter”), hvor Mikkel og jeg leger, inden vores forældre henter os igen.