# data[].attributes.headline
קישור לסיפור

# data[].attributes.subject
קישור לסיפור

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
איך גדלתי לאהבה לטבע?

שמי אביטל גזית, אני משתתף השנה עם נכדי עידו בתכנית הקשר הרב דורי ויחד תעדנו את סיפורי.

ילדותי עברה במושבה נס ציונה, אחת המושבות הראשונות בארץ ישראל. הורי גדלו בפולין ועלו לארץ בשנות ה-30. נולדתי בשנת 1943, חמש שנים לפני עצמאות ישראל. בנס ציונה היה לנו בית פרטי וחצר גדולה ובה עצי פרי שונים. ביניהם ראוי לציין עץ אנונה שהיה נדיר בסביבה ועץ אבוקדו שבעיני כילד בן חמש נראה ענק. אף אחד במשפחתנו וחברנו לא הכיר את הפירות של האבוקדו וחשבו שהוא אף פעם לא מבשיל כי הוא תמיד נשאר ירוק. עד שיום אחד ביקר בחצרנו הדוקטור המפורסם של נס ציונה. דוקטור פולוורמאכר. קטף את האבוקדו קילף והתחיל לאכול ומאז כולנו למדנו שבחצרנו יש אוצר.

החלק שריתק אותי ביותר היה שובך יונים שבנה לי הדוד הנגר, חנן, היונים היו שלי, השקתי והאכלתי אותם באהבה. זה היה הקשר הראשון שלי עם טבע. כשפרצה מלחמת העצמאות בשנת 1948, משפחתי היתה חייבת לעבור לתל אביב כי אבי עבד במשבר המרכזי ולא יכול היה לנסוע לתל אביב כי הערבים ביזור (כיום היישוב נקרא אזור) ירו על הנוסעים בכביש.

אני נדהמתי מבתי הענק בני ה-3 קומות, שראיתי לראשונה בחיי ולא התרגלתי לחיים בעיר. מה שעזר לי לשמור קצת על קשר עם בעלי חיים וטבע היה שובך היונים שהקמתי על גג הבניין בתל אביב. בשובך היו לי יוני דואר שלקחתי אותם לטיולים רחוקים. שחררתי אותם וחזרתי לשובך לבדוק מתי היונים חוזרות.

בסופו של הסיפור מסתבר שאהבת הטבע היתה טבועה בי כנראה בשל חוויות הילדות. היום אני פרופסור לביולוגיה ומלמד סטודנטים כיצד לשמור על הטבע ולשקם שטחים פגועים על ידי פעילות אדם.
בדיקת דגימות במקווה מים
הזוית האישית

עידו גזית: היה לי ממש כיף לשמוע על הילדות של סבא
סבא ואני דוגמים בבריכת חורף

# data[].attributes.attachment_link.title
איך גדלתי לאהבה לטבע? - הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.description
שמי אביטל גזית, אני משתתף השנה עם נכדי עידו בתכנית הקשר הרב דורי ויחד תעדנו את סיפורי. ילדותי עברה במושבה נס ציונה, אחת המושבות הראשונות בארץ ישראל. הורי גדלו בפולין ועלו לארץ בשנות ה-30. נולדתי בשנת 1943, חמש שנים לפני עצמאות ישראל. בנס ציונה היה לנו בית פרטי וחצר גדולה ובה עצי פרי שונים.

# data[].attributes.headline
קישור לסיפור

# data[].attributes.subject
קישור לסיפור

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נולדתי בקיבוץ, בשנת 1952, להורים ניצולי שואה שהקימו את ביתם ב"קיבוץ דגניה ב". נולדתי אחרי שני אחים גדולים ממני והתחנכתי בבית החינוך המשותף בעמק הירדן.

בבית הספר עסקו חוץ מלימודים בעיקר בחינוך בדגש על המשמעת. לפני ארוחת הבוקר בבית הספר היו מקריאים פרק בתנ"ך ומי שהיה מאחר או מדבר בזמן הקריאה, היה הולך אחרי ארוחת הבוקר לחדר המנהל ושם מקבל את עונשו. בבית החינוך למדנו שיעורי מלאכה בעבודות עץ, בסוף השנה הייתה תערוכה גדולה של כל יצירותינו.

עסקנו בחקלאות, גידלנו ירקות, למדנו ציור וטבע וככה הגענו לכיתה ט'. למדתי בבית ספר מקצועי ברשת עמל עד גיוסי לצבא.

בצבא התגייסתי לחיל הים ובמועד סיום שרותי התפרצה מלחמת 73, מכונה גם מלחמת אוקטובר. במלחמה היו ימים קשים וידענו להתעלות ולבצע את כל המשימות בצורה מושלמת. חצי שנה לאחר תום המלחמה חזרתי הביתה לקיבוץ.

נכנסתי למעגל העבודה והיכרתי את חברתי לאה ברפת. אה, ואגב, לאה היא אישתי. חיינו בקיבוץ שנתיים אחרי שהתחתנו. אז, עזבנו לעיר הגדולה תל אביב. שם נולדו שלושת בנינו גיל, רז ואיתי. גיל היה ילד שקט עם חוכמת חיים מהיום שידע לדבר. רז, הסנדוויץ', ילד חכם שתמיד הקדים את זמנו בראיית הנולד. איתי השובב, גם כן ילד חושב. אבל מחשבותיו הלכו לכיוון האלימות והוא הרביץ הרבה.

בהיותי ילד בקיבוץ חיינו בתוך הטבע כשמסביב שדות, כרמים, מטעים ופרדסים. חיינו הושפעו מהסביבה בה גדלנו ולכן בילינו את רוב זמננו בשדות, בכינרת ובירדן. לכינרת היינו יוצאים בבוקר. היינו צדים דגים בתוך פח ריבה שהיינו מטמינים בתוך קנה הסוף. ניקבנו חורים בתחתית הפח, ואחרי כמה דקות היינו באים ושולפים אותו מהמים עם כלום או עם כמה דגים.

מדי פעם היינו צוללים עם שיפוד ארוך וחד ממתכת וצדים בעזרתו את הדגים מתחת למים. בצהרים, כשכבר היינו רעבים, ניקינו את הדגים, הדלקנו אש, צלינו ואכלנו את הדגים עם לחם שהבאנו לפיתיון. לקראת שקיעת החמה חזרנו הביתה.

בימים אחרים היינו הולכים לחורשת המחנות על הירדן. האזור היה מלא צמחיה ועצים. הבאנו איתנו שלוש תרנגולות, ירקות ולפעמים גם יונים. היינו מדליקים מדורה, הנחנו עליה רשתות ועליהן את העופות כשבמו ידינו חתכנו וניקינו. היינו משתכשכים בירדן ומחבל עבה שקשרנו על העץ עשינו 'טרזן' מעל הירדן. היינו חוזרים עם השקיעה .

לפעמים היינו נפגשים בבריכות הדגים שבשטח הקיבוץ על מנת לצוד נחשי מים. שמנו מלכודות לנחשים ובדקנו כמה פעמים בכל יום אם יש נחש במלכודת. בנינו גרזנים קטנים ממתכת וכשיחררנו את הנחשים מהמלכודת היינו חותכים את הראש של הנחש עם הגרזן (הנחש לא היה ארסי). היה לנו הימנון ואחרי כל סיום משימה היינו שרים אותו בהתלהבות רבה בשעות הערב, בזמן ארוחת הערב של הקיבוץ בחדר האוכל היינו מתאספים על הדשא שמול חדר האוכל ומשחקים בשלל משחקים. כגון, חמור ארוך, מחבואים, הקדרים באים, תתפוס את הדגל ומחניים. שיחקנו עד שהורינו צעקו עלינו בעצבים מיד לבוא הביתה. כעסנו עליהם וסרבנו לבוא למרות השעה המאוחרת. ולבסוף שמענו בקול ההורים ובאנו איתם הביתה. כל ערב זה היה חוזר על עצמו. כמו כן היינו נוסעים על סקטים בכל הקיבוץ.

בית הספר העממי שלנו נקרא " בית החינוך המשותף בעמק הירדן". בית הספר שימש תלמידים מרוב קיבוצי העמק. שם היינו אוכלים ארוחת בוקר וצהריים. בבית הספר היו שיעורי חקלאות בשטח גדול לגידול ירקות ותבלינים. את היבול הבאנו לחדר האוכל של בית הספר.

את סיום תקופת בית הספר חגגנו במסיבה עם הצגה שנמשכה שעה ולתשועות סוערות של הורינו הגענו לתיכון. בתקופת לימודינו בתיכון יום בשבוע היה מוקדש לעבודה בקיבוץ. היינו עוסקים הרבה בספורט ובמשחקי כדור. בסופי שבוע היינו חוגגים במסיבות כיתתיות- כל פעם בקיבוץ אחר. וכסיימנו את התיכון התגייסנו לצבא.

הזוית האישית

בועז: סבא שלי בן אדם מאוד מענין והיה לי התענוג ללמוד ולעבוד איתו.

סבא אלי: היה לי כיף הנאה ושמחה לשבת ליד נכדי היקר בועז, לשמוע את שאלותיו המענינות ולחדש לו את תולדות החיים של סבא. נראה לי שזה יצר חיבור טוב. בועז למד קצת על הילדות והנערות של סבא שלו , שהדבר היה לי אישית מאוד חשוב.

# data[].attributes.attachment_link.title
סיפורי ילדות של אלי בר חיים - הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.description
נולדתי בקיבוץ, בשנת 1952, להורים ניצולי שואה שהקימו את ביתם ב"קיבוץ דגניה ב". נולדתי אחרי שני אחים גדולים ממני והתחנכתי בבית החינוך המשותף בעמק הירדן. בבית הספר עסקו חוץ מלימודים בעיקר בחינוך בדגש על המשמעת. לפני ארוחת הבוקר בבית הספר היו מקריאים פרק בתנ"ך ומי שהיה מאחר או מדבר בזמן הקריאה, היה הולך אחרי ארוחת ...

# data[].attributes.headline
קישור לסיפור

# data[].attributes.subject
קישור לסיפור

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שלום רב, שמי רבקה מי-טל (ננף) נולדתי במושבה חדרה לא עזבתי אותה מאז הוולדי. למדתי בבית ספר עממי שנקרא היום אחד-העם, ובתיכון חדרה. נישאתי לדוד מי-טל (מיטלמן) נולדו לי שלושה ילדים אמיר, מיכל ושי גם הם וגם נכדי למדו בבית ספר אחד-העם ובו לימדתי.
חדרה כמושבה
הנופים הזכורים לי הם פרדסים, שדות של תבואה וירקות, מטעי שקדים עד היום עץ השקדייה הוא העץ האהוב עליי כי הבית שגרתי בו היה בתוך מטע של שקדים. הוצאתי את היד מהחלון וקטפתי שקדים. היו בחדרה גם כרמים של זיתים וביצות. כילדים היינו הולכים לשדות לקטוף פרחים, רקפות, כלניות, נרקיסים בביצה. אהבנו גם ללכת לנחל ולתפוס דגים לאסוף חלזונות, צבים ובתוך קופאות נעליים אספנו תולעי משי. הקולות שנשמעו במושבה היו של שועלים, תנים, קרקורי צפרדעים ובעיקר ציפורים. ברוב שעות הפנאי שיחקנו במשחקי חצר: מחניים, מחבואים, קפיצה בחבל, חמש אבנים. רוב הזמן היינו בחוץ לא בבתים. בבית שיחקנו משחקי חברה כגון רביעיות, דמקה, מונופול, דוקים, מורה ותלמידים מילדתי רציתי להיות מורה והגשמתי את החלום.
ימי כתלמידה
בבוקר הסתדרנו בזוגות והמורה עבר ביננו ובדק את ציפורנינו ואת הממחטות ורק אז נכנסנו לכיתה. שרנו את התפילה "מודה אני לפינך". הספר הראשון שקיבלתי לימוד הקריאה היה חברי חשבון למדנו בעזרת חשבונייה תורה ותנ"ך הרבנו ללמוד בע"פ, לבנים הייתה חובה לחבוש כובע או כיפה. בשיעורי מלאכה הבנים למדו נגרות והבנות תפירה ורקמה. היו חגיגות גדולות בבית הספר והחגיגה הגדולה ביותר הייתה ביכורים. כל שבוע הבאנו תרומה לקופסת ק.ק.ל הייתה תחרות בין התורים מי הביא את התרומה הגדולה ביותר. ולאחר מכן תחרות בין הכיתות.בבית הספר התקיימו הרבה מאוד טקסים. הטקס האהוב על ביותר והגדול מכולם היה טקס ביכורים בחג השבועות. כל ילד היה מביא טנא ולאחר מכן התקיים שוק גדול שבו נמכרו כל הירקות והפרות שהביאו הילדים לטובת הקרן הקיימת.
שנות ההוראה שלי
באותו בית ספר שבו למדתי גם לימדתי וגם ילדי ונכדי למדו בו. לימדתי קריאה וכתיבה תמה לכיתות א,ב,ג,ד. השיעור האחרון בבית הספר תמיד הוקדש לקריאת סיפור בהמשכים ומשחקי חברה. את שיעור חשבון לימדתי לפי שיטת גטניו (בדידים). כשהגיעה העליה הגדולה לארץ או כשהייתה מלחמה ולא היו מקלטים לימדנו במשמרת שניה אחר הצהריים. בימי העליה הכיתות היו מאוד מאוכלסות והתלמידים ישבו בשלשות בשולחן זוגי. כל שבוע יצאנו לטיול רגלי בטבע. בבית הספר היו גם שיעורי חקלאות ומלאכה.
בני בכורי אמיר
אמיר נולד בשנת 1959 זו השנה שגם התחלתי ללמד בה. ילדי היו תמיד שותפים לחוויית הלמידה שלי. אמיר למד בפנימיה צבאית בחיפה ושרת בצבא בחטיבת גולני ועבר את כול שורת תפקידי הקצונה, היה מפקד סיירת גולני בשנת 1988 היה מג"ד גדוד 12 בגולני יצא לפעולה מבצעית שנקראת "כחול וחום" להשמדת מחבלים ובמבצע זה נהרג.
נזכור את כולם אתר סיירת גולני - אמיר מי-טל ז"ל מבצע "כחול וחום"
"מבצע "כחול וחום" היה מבצע של צה"ל שנערך בלילה שבין 8 ל-9 בדצמבר 1988. המבצע שילב כוחות יבשה, אוויר וים ונועד לפגוע במפקדתו של אחמד ג'יבריל, מייסד ומפקד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בעיירה נועיימה שבדרום לבנון". (ויקיפדיה)

מורשת אמיר - תיכון פסגת אמיר על שם אמיר מי-טל : "חבריו של אמיר ומשפחתו החליטו לשמר את זכרו באמצעות הקמה "שביל אמיר" על שמו, בסיוע רשות הגנים והקרן הקיימת לישראל".
סרט לזכרו של סא"ל אמיר מי-טל
במכתב שאמיר כתב למיכל אחותו בהיותו בקורס בארה"ב כתב:
"אני בטוח שאצלנו בארץ יש דברים יותר טובים מאשר פה. זאת הארץ שלנו וצריך לשמור עליה הכי טוב שאפשר".
עבורי מה שכתב במכתב זה המסר לכולנו שאין לנו ארץ אחרת.

הזוית האישית

התלמידים: איתי לנצמן, עוז בר, עמית לנקרי, מאי הדס, נדב הוכמן - כותבים לרבקה:

לרבקה היקרה, מאוד נהנו בכל מפגש לשמוע את סיפורייך המרתקים ואת מה שהיה אז בחדרה השונה מהיום. בזכותך למדנו המון על העבר של העיר שלנו. תודה לך על זה שהרחבת לנו את הידע.

# data[].attributes.attachment_link.title
חדרה נוף ילדותי וחיי - הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.description
שלום רב, שמי רבקה מי-טל (ננף) נולדתי במושבה חדרה לא עזבתי אותה מאז הוולדי. למדתי בבית ספר עממי שנקרא היום אחד-העם, ובתיכון חדרה. נישאתי לדוד מי-טל (מיטלמן) נולדו לי שלושה ילדים אמיר, מיכל ושי גם הם וגם נכדי למדו בבית ספר אחד-העם ובו לימדתי. חדרה כמושבה הנופים הזכורים לי הם פרדסים, שדות של תבואה וירקות, ...

# data[].attributes.headline
קישור לסיפור

# data[].attributes.subject
קישור לסיפור

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ההורים שלי, יהודה ומרים איבלר, היו ניצולי שואה שעלו לארץ לפני קום המדינה וגורשו לקפריסין, שם הם התחתנו ושם נולדתי. בשנת 1949 כשהייתי בת 6 שבועות עליתי עם הורי לארץ לקיבוץ יפעת, שם התגורר דב, אח של אמי מרים. הורי לא אהבו את החיים השיתופיים של הקיבוץ. אבי יהודה קיבל עבודה בתנובה שבחיפה ועברנו להתגורר בתל חנן בבית נטוש של ערבים (תל חנן התחילה ככפר ערבי שנקרא בלד א- שייח'). את הבית חצה ארון בגדים ובחצי השני של הבית התגוררה עוד משפחת עולים.

אחר כך עברנו לנשר שם גרנו בצריף משלנו ושם נולד אחי שרגא. כעבור שנתיים, כשהייתי בת 4 שנים, עברנו לקריית עמל, ושם גרנו בבית משלנו. הילדות בקריית עמל הייתה מאושרת. הלכתי לגן הדסה. כל הילדים היו מהרחובות הסמוכים, נפגשנו גם אחר הצהרים למשחקים של פעם: קלאס, חמור ארוך, חמש אבנים, גוגויים מגרעיני משמש, גולות, שלוש מקלות ועוד ועוד...

לבית הספר היסודי הלכתי ברגל לבד או עם חברות (בניגוד לילדים של היום...) שם למדנו את המקצועות הרגילים ובנוסף מלאכה ונגרות. הצטיינתי גם בספורט ובשחייה והייתי בנבחרת השחייה של קריית עמל. לא רחוק מביתנו ישנו וואדי לשם הייתי הולכת לשוטט לבדי (היום לא הייתי נותנת לנכדי לשוטט שם לבד...). אז עוד קטפנו פרחי בר. שם גיליתי צמחים חדשים, פרחים חדשים ובעלי חיים חדשים שלא הכרתי.

הלכתי לתנועת הנוער העובד והלומד לפעולות בלבד. לטיולים לא יצאתי כי הורי היו מסורתיים. למדתי בבית הספר התיכון על שם גרינברג במגמה ביולוגית. בין שאר השיעורים בבית הספר הייתה לנו פעילות של הגדנ"ע שהיא כעין הכנה לצבא. לא רחוק מביתנו נמצא ביתו ופסלו של אלכסנדר זייד וכן העיר העתיקה בית שערים. לשם היינו הולכים לטייל הרבה.

מילון

הגדנ"ע (גדודי נוער עברי) הוא ארגון ישראלי לחינוך טרום הנוער והכנתו לשירות צבאי. פיקוד הגדנ"ע פעל בקרב יישובים ומוסדות אזרחיים כמו בתי ספר, שיעורי הגדנ"ע היו חלק מתכנית הצבאי. הגדנ"ע הוא מסגרת חסות של צה"ל שאמונה על הפעלת לימודים.

ציטוטים

"פעם לא היו פלאפונים, מחשבים, טלפונים, טלוויזיות, ומזגנים... החיים היו קשים אך הילדות היתה יפה."

# data[].attributes.attachment_link.title
הילדות של סבתא בקריית טבעון - הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.description
הילדות של סבתא שולה ההורים שלי, יהודה ומרים איבלר, היו ניצולי שואה שעלו לארץ לפני קום המדינה וגורשו לקפריסין, שם הם התחתנו ושם נולדתי. בשנת 1949 כשהייתי בת 6 שבועות עליתי עם הורי לארץ לקיבוץ יפעת, שם התגורר דב, אח של אמי מרים. הורי לא אהבו את החיים השיתופיים של הקיבוץ.

# data[].attributes.headline
קישור לסיפור

# data[].attributes.subject
קישור לסיפור

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נולדתי בשנת 1945 תש"ה, בקיבוץ משמר השרון, שבמרכז.

כבר בגיל שנה וחצי עברתי לגבעתיים. הגעתי לקיבוץ כפר החורש . בגיל 18 עם גרעין נח"ל ומאז אני גר שם. אחרי הצבא עבדתי ברפת במשך 8 שנים משנת 1965 עד שנת 1973. באתי לקיבוץ כי התחנכתי בתנועת הנוער "הנוער העובד והלומד", שמטרתה היתה להביא חברים חדשים לקיבוצים. אותנו שלחו לכפר החורש .

עבדתי כחצרן בבתי הילדים וגם בקיבוץ. הייתי מרכז מחוז בנוער העובד ואחרי זה למדתי באוניברסיטה אנגלית והיסטוריה בהמשך, עבדתי כגנן בנוי ועורך לשוני במכללת אורנים, בהוצאת הספרים "הקיבוץ המאוחד" ובעיתון "קיבוץ".

בשנת 1969 התחתנתי עם מיכל ז"ל ונולדו לנו 3 בנות: סיגלית בשנת 1970, לילך בשנת 1975 וענב בשנת 1977. ילדותי במשמר השרון הייתה קצרה ומוקדמת לכן, אין לי זיכרונות משם, אלא רק תמונות.

בקיבוץ שלי הילדים ישנו בלילה בבתי הילדים ולא עם ההורים. קראו לזה לינה משותפת. כאשר הבנות שלנו גדלו קצת רצינו שהן ישנו בלילה אתנו בבית. אנשים רבים רצו אותו דבר וכך הצלחנו להעביר החלטה בקיבוץ על "הלינה המשפחתית". זה היה שינוי מאוד טוב ומשמח בשבילנו. בעקבות זאת בנו בתים חדשים, שבהם חדרים לילדים והגדילו דירות ישנות. ענב בתי הקטנה נולדה בדיוק כשעברנו לבית של הלינה המשפחתית. איזה כיף לה!

בהתחלה קיבלנו מהקיבוץ את כל מה שהצטרכנו בלי לשלם. הסיסמה של הקיבוץ הייתה: " מכל אדם לפי יכולתו ולכל אדם לפי צרכיו". בהמשך, בערך בשנת 2000 הוחלט על שינוי: להפריט את הצרכים של החברים והילדים. בשביל זה ניתנה משכורת לחברים וכך יכלו לקנות בכלבו של הקיבוץ את כל מה שהצטרכו.

בקיבוצי אף פעם לא הייתה פינת חי ממשית. אני מאוד אוהב בעלי חיים ולכן הקמתי פינת חי קטנה לצד הבית שלנו. הבנות שלי וגם הנכדים בילו הרבה בחברת תרנגולות, ברווזים, תוכונים, קביות, ארנבות, טווסים וצבים. ילדי הגנים בקיבוץ באים אל "החצר של שמוליק" ונהנים.
פינת החי של סבא בקיבוץ - החצר של שמוליק
הזוית האישית

אביב: נהניתי ממפגשי התכנית, ללמוד על סבא ועל הקיבוץ.

# data[].attributes.attachment_link.title
פינת החי של סבא בקיבוץ - החצר של שמוליק - הקשר הרב דורי

# data[].attributes.attachment_link.description
נולדתי בשנת 1945 תש"ה, בקיבוץ משמר השרון, שבמרכז. כבר בגיל שנה וחצי עברתי לגבעתיים. הגעתי לקיבוץ כפר החורש . בגיל 18 עם גרעין נח"ל ומאז אני גר שם. אחרי הצבא עבדתי ברפת במשך 8 שנים משנת 1965 עד שנת 1973. באתי לקיבוץ כי התחנכתי בתנועת הנוער "הנוער העובד והלומד", שמטרתה היתה להביא חברים חדשים לקיבוצים.