# data[].attributes.body
Si nosaltres callem, qui parlarà?
És cert que val ben poc la nostra veu.
Som gent de poca empenta,
massa frívols i tot perquè ens escoltin.
Tanmateix allò que resta
de més pur en nosaltres
val tant -ho sabem bé- com el neguit
de qualsevol hereu d'aquest insigne
llinatge de vençuts.
Cal que insistim,
com qui pidola, si voleu, davant
de cent portes barrades.
Llegit per A. R. A. (3ESO-F)

# data[].attributes.body
Durant tants anys he començat el dia
en l’ordenat desordre de les obres.
Davant de casa en comencen una.
La contemplo amb freqüència,
recordo com s’anava fent de dia
entremig de l’estrèpit
dels discos en tallar planxes d’acer
i el so ultratjant que té el martell mecànic.
Perforar i trencar per construir:
aquesta música contemporània
de la destrucció justificada.

Després de la visita
buscava un bar on estar sol, salvat
del soroll però dintre del soroll,
amb l’àngel gris d’una estructura als vidres.
El cel de formigó en els suburbis,
humit, sempre endurint-se, tot el ferro
rovellat, laboral, una tendresa
que sento encara quan pedrega el temps
als vidres de la meva intimitat.
La vida acaba com comencen les obres:
perforar i trencar per construir.
Una destrucció justificada.

# data[].attributes.headline
No estem mai sols, lletra de l’adaptació de Jordi Sucarrats

# data[].attributes.subject
No estem mai sols, lletra de l’adaptació de Jordi Sucarrats

# data[].attributes.body
No estem mai sols. Hi ha sempre
Quaranta-sis contínues que ens vetllen
I metxeres insignes
De principis de segle.

Tenim la por ficada al cos;
Sovintegen tan poc els dies festius!

Tant treballar ens taca la pell
D'oli de màquines,
De pols de màquines,
De ferum de màquines.

Se'ns contagia l’epilèpsia
De les pentinadores,
I el dinamisme excessiu
Dels dobladors suïssos,
I la fressa monòtona de les cardes.

No estem mai sols. Hi ha sempre
Gairebé vint-i-tres mil pues
I llur terrible seqüela;
I els horaris tan rígids
I els plusos tan despòtics.

No estem mai sols. Hi ha sempre
La gent; però la gent no compta.
El que compta és l’espai que ocupen
i el ritme sense treva.

Tothom accepta ja que la tendresa
Perjudica el progrés.
Estigueu-ne segurs: s’apropa el dia
Que tots tindrem una ànima metàl·lica.
Llegit per B. I. H. (3ESO F)

# data[].attributes.headline
PER A TOTS NOSALTRES, Miquel Martí i Pol

# data[].attributes.subject
PER A TOTS NOSALTRES, Miquel Martí i Pol

# data[].attributes.body
Per a tots nosaltres

Si nosaltres callem, qui parlarà?
És cert que val ben poc la nostra veu.
Som gent de poca empenta,
massa frívols i tot perquè ens escoltin.
Tanmateix allò que resta
de més pur en nosaltres
val tant -ho sabem bé- com el neguit
de qualsevol hereu d'aquest insigne
llinatge de vençuts.
Cal que insistim,
com qui pidola, si voleu, davant
de cent portes barrades.

Llegit per C. L. A., de3ESOF

# data[].attributes.body
La gent que es lleva
quan encara és de nit.
La gent obscura que treballa
quan encara és de nit
obre sempre el primer
solc a la neu,
sap el retorn
de la primera oreneta
i rep la primera carícia
de la pluja.
Llegit per A. G., de 3r ESO

# data[].attributes.headline
PER A TOTS NOSALTRES, Miquel Martí i Pol

# data[].attributes.subject
PER A TOTS NOSALTRES, Miquel Martí i Pol

# data[].attributes.body
Si nosaltres callem, qui parlarà?
És cert que val ben poc la nostra veu.
Som gent de poca empenta,
massa frívols i tot perquè ens escoltin.
Tanmateix allò que resta
de més pur en nosaltres
val tant -ho sabem bé- com el neguit
de qualsevol hereu d'aquest insigne
llinatge de vençuts.
Cal que insistim,
com qui pidola, si voleu, davant
de cent portes barrades.
Llegit per G. G. R. , de 3ESO F

# data[].attributes.headline
VAL MÉS QUE HO SAPIGUEU, Miquel Martí Pol

# data[].attributes.subject
VAL MÉS QUE HO SAPIGUEU, Miquel Martí Pol

# data[].attributes.body
Val més que ho sapigueu ven aviar:
La fàbrica limita amb si mateixa
Per qualsevol costat.
No ha ha res que lo alteri
L’adusta feosmia
I té corda per anys, com hi ha Déu!

És preferible, doncs
No criar mala sang, que això no engreixa.

Si proveu de donar cops de cap
A les parets,
Serie profusament amonestats
I haureu pagar danys i prejudicis.

Tot és qüestió de temps i de costum.
Arribarà un moment,
Amb paciència,
Que de tant dur el mateix vestit estret
Us haureu adaptat l’ofec peremptori,
I quan us parlin
De canviar de roba
Fins i tot plorareu,
De cara a la paret,
Com criatures malcriades.
Llegit per N. G. L., de 3ESO F

# data[].attributes.headline
PETITA ESCOLA EN UN SUBURBI, Joan Margarit

# data[].attributes.subject
PETITA ESCOLA EN UN SUBURBI, Joan Margarit

# data[].attributes.body
Llavors era un infant i això era un poble.

Carros tirats per mules esperaven

amb la llanterna encesa

en el pas a nivell abans de l'alba.

Ara recorda el glaç del safareig

i aquesta mateixa aula amb llum d'hivern

els pupitres com barques amarrades

al voltant de l'estufa.

Preferia els finestrals

amb el cel com un pàl·lid iceberg

i els gats per les teulades. No sabia

que sempre buscaria les finestres

per fugir de penombres amb retrats

—llavors, en blanc i negre, dos feixistes.

El seu cor és encara la pilota

de draps i de cordills rodant pel fang

les fredes espardenyes de la pluja.
Llegit per J. M. T., de 3r ESO F