# data[].attributes.body
Eesti vabariik pealinn: Tallinn

Rahvuslind: Suitsupääsuke

Poola vabariik pealinn: Varssavi

Rahvuslind: valge-toonekurg

Venemaa Föderatsioon pealinn: Moskva

Rahvuslind: Kotkas

# data[].attributes.custom_properties.j3_xnL7k
https://et.wikipedia.org/wiki/Eesti_rahvuslind

https://www.tallinn.ee/est/g15378s75669

https://www.taskutark.ee/eesti-naaberriigid/

# data[].attributes.body
Eesti pealinn on Tallinn
Rahvuslind: suitsupääsuke

Valgevene

Pealinn: Minsk
Rahvuslind: valge-toonekurg

Poola Pealinn: Varssavi
Rahvuslind: valge kotkas

# data[].attributes.body
Austria Vabariik: pealinn on Vienna rahvuslind on Suitsupääsuke.

Tšehhi Vabariik: pealinn on Praha rahvuslind on Kaelustuvi

Bulgaaria Vabariik: pealinn on Sofia .Rahvuslind on Valge toonekurg

# data[].attributes.attachment_link.description
Suitsupääsuke (Hirundo rustica) on pääsulaste sugukonda kuuluv väike rändlind.

# data[].attributes.body
Taani rahvuslind on kühmnokk-luik

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Valge-toonekurg ( Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg.

Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode- Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.

Ida-toonekurge ( Ciconia boyciana), keda praegu loetakse omaette liigiks, käsitleti varem samuti valge-toonekure alamliigina.

Sulestik on valge, vaid hoosuled on mustad, jalad ja nokk on punased. Täiskasvanud lind kaalub umbes 3-4 kg. Kehapikkus on 100-115 cm, tiiva siruulatus 200-215 cm.

Valge-toonekurg on levinud Euroopa ja Aasia metsavöötmes ning Lõuna-Aafrikas. Ta on rändlind, kes talvitub troopilises Aafrikas ja Indias. Hispaanias elavad isendid on paiksed.

Eestis on levila põhjapiir. Eesti aladele jõudis valge-toonekurg mitte kuigi ammu. Esimene pesitsemine registreeriti 1841. aastal Vastseliina piiskopilinnuse varemetel.

Valge-toonekurg kombainiheedriga

Valge-toonekure koguarvukus maailmas on hinnanguliselt 500 000 - 520 000 lindu. Kõige arvukamalt pesitseb neid Poolas (52 500 paari), järgnevad Hispaania (33 217), Ukraina (30 000), Valgevene (20 342), Leedu (13 000), Läti (10 700) ja Venemaa (10 200). Eestis pesitseb hinnanguliselt 4500-5500 valge-toonekure paari (2014) ja nende arvukus on meil järjepidevalt kasvanud, kuigi viimase kümne aasta jooksul on kasv aeglustunud.

Pesa teeb puu, elektriposti või korstna otsa. Kurnas on 3-5 muna, mida emaslind haub 33 päeva. Esmakordselt on teada pesitsemine Eestis Vastseliina piiskopilinnuse lähedal 1841. aastal, tänapäeval on siin üldlevinud haudelind.

Valge-toonekurg toitub kahepaiksetest, madudest, kaladest ja närilistest.

Valge-toonekurg on Saksamaa, Poola, Leedu ja Valgevene rahvuslind.

Eestis on valge-toonekurg III kategooria kaitsealune loomaliik.

Veromann, Heinrich 1980. Valge-toonekurg. (Sari "Pääsuke" 5.) Tallinn: Valgus.

Valgete toonekurgede loendus. Päevaleht, 15. aprill 1939, nr. 102, lk. 3.

Välislingid

# data[].attributes.attachment_link.description
Valge-toonekurg ( Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg. Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode- Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.

# data[].attributes.body
Sloveenia rahvuslind

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suitsupääsuke ( Hirundo rustica) on pääsulaste sugukonda kuuluv väike rändlind.

Suitsupääsuke on Eesti ja oli aastatel 1962-1964 Austria rahvuslind.

Suitsupääsukese ladinakeelne nimi ( Hirundo rustica) pärineb Karl von Linné 1758. aasta teosest " Systema Naturae". Hirundo tähendab ladina keeles 'pääsukest', rusticus aga 'küla-', 'lihtne'.

Alamliigid

Eristatakse kuut alamliiki suitsupääsukesi. Neli neist on obligatoorsed rändlinnud, kelle talvitusalad jäävad lõunapoolkerale, ulatudes kuni Kesk-Argentinani, Lõuna-Aafrikasse ja Põhja-Austraaliasse. Alamliigid:

Suitsupääsukesel on pikk harkis saba. Kehapikkus on 19-22 cm. Sulestik on ülalpool sinkjasmust, metalse läikega, kõhupool on valge (mõnel alamliigil ka punakas). Iseloomulikuks tunnuseks on roostepunane laup ja kurgualune.

Sügiseste juveniilsete lindude äärmised tüürsuled on üksnes umbes 1 cm pikkused ja suguküpsetest lindudest heledamad, nende laup ja kurgualune on roostepunakas, puguvööt aga hallikaspruun.

Suitsupääsukest võib segi ajada roostepääsukesega. Viimasel on küll silmatorkav valge päranipuala, samuti on nende häälitsemine erinev.

Suitsupääsuke on kõige suurema levilaga pääsulane. Ta on levinud haudelind Euroopas, Aasias, Põhja-Aafrikas ja Põhja-Ameerikas. Euroopa ja Aasia isendid talvituvad Lõuna-Aafrikas, Lõuna-Aasias ja Austraalias, Põhja-Ameerika isendid Lõuna-Ameerikas.

Enne sügisrännakut koonduvad nad suurtesse parvedesse, veetes aja veekogude roostike, soode jt piirkondades, kus leidub palju suuri lendavaid putukaid. Eestist alustavad enamasti lahkumist augustist, viimased oktoobris; enamik lendab Aafrikasse, vähemik talvitub Lõuna-Hispaania ja Lõuna-Portugali aladel.

Eestis hinnatakse suitsupääsukese arvukust 100 000 - 200 000 paarile.

Pesitsemine

Suitsupääsuke eelistab pesapaiga valikul kultuurmaastikke. Ta ehitab mudast, savist ja rohukõrtest pesa hoone räästa alla, vähese inimasustusega piirkondades ka kaljude külge. Kurnas on 4-7 muna. Mõlemad vanemad toidavad poegi. Pojad lahkuvad pesast umbes 3 nädala vanuselt.

Suitsupääsukese toiduks on suured lendavad putukad, keda ta õhust püüab.

Suitsupääsukese kutsehüüd on "vidiit-vidiit", laul on enamasti kiire ja pikk, meenutades vidinat.

Suitsupääsuke valiti 26. novembril 1962 Tartus Eesti Looduseuurijate Seltsi ornitoloogiasektsiooni koosolekul Eesti rahvuslinnuks.

Teda oli kujutatud Eesti 500-kroonise tagaküljel ja Sloveenia 2- tolarise mündi reversil.

1. Veedla, Peep (2021). Rahvuslinnud ja sümbollinnud Euroopas ja kaugemal. Mõedaka: Pesapaik. Lk 25-26.

2. Turner, A. K & Rose, C. Swallows & martins: an identification guide and handbook. Boston: Houghton Mifflin. 1989, pp 164-169

3. https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:340487/297844/page/14 H. Veroman. "Rahvuslik lind" linnukaitse propageerimise uue töövormina. Eesti Loodus, 1963, nr. 4, lk. 204.

# data[].attributes.attachment_link.description
Suitsupääsuke ( Hirundo rustica) on pääsulaste sugukonda kuuluv väike rändlind. Suitsupääsuke on Eesti ja oli aastatel 1962-1964 Austria rahvuslind. Suitsupääsukese ladinakeelne nimi ( Hirundo rustica) pärineb Karl von Linné 1758. aasta teosest " Systema Naturae". Hirundo tähendab ladina keeles 'pääsukest', rusticus aga 'küla-', 'lihtne'. Eristatakse kuut alamliiki suitsupääsukesi.

# data[].attributes.body
Valgevene rahvuslind (mitteametlik)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Valge-toonekurg ( Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg.

Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode- Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.

Ida-toonekurge ( Ciconia boyciana), keda praegu loetakse omaette liigiks, käsitleti varem samuti valge-toonekure alamliigina.

Sulestik on valge, vaid hoosuled on mustad, jalad ja nokk on punased. Täiskasvanud lind kaalub umbes 3-4 kg. Kehapikkus on 100-115 cm, tiiva siruulatus 200-215 cm.

Valge-toonekurg on levinud Euroopa ja Aasia metsavöötmes ning Lõuna-Aafrikas. Ta on rändlind, kes talvitub troopilises Aafrikas ja Indias. Hispaanias elavad isendid on paiksed.

Eestis on levila põhjapiir. Eesti aladele jõudis valge-toonekurg mitte kuigi ammu. Esimene pesitsemine registreeriti 1841. aastal Vastseliina piiskopilinnuse varemetel.

Valge-toonekurg kombainiheedriga

Valge-toonekure koguarvukus maailmas on hinnanguliselt 500 000 - 520 000 lindu. Kõige arvukamalt pesitseb neid Poolas (52 500 paari), järgnevad Hispaania (33 217), Ukraina (30 000), Valgevene (20 342), Leedu (13 000), Läti (10 700) ja Venemaa (10 200). Eestis pesitseb hinnanguliselt 4500-5500 valge-toonekure paari (2014) ja nende arvukus on meil järjepidevalt kasvanud, kuigi viimase kümne aasta jooksul on kasv aeglustunud.

Pesa teeb puu, elektriposti või korstna otsa. Kurnas on 3-5 muna, mida emaslind haub 33 päeva. Esmakordselt on teada pesitsemine Eestis Vastseliina piiskopilinnuse lähedal 1841. aastal, tänapäeval on siin üldlevinud haudelind.

Valge-toonekurg toitub kahepaiksetest, madudest, kaladest ja närilistest.

Valge-toonekurg on Saksamaa, Poola, Leedu ja Valgevene rahvuslind.

Eestis on valge-toonekurg III kategooria kaitsealune loomaliik.

Veromann, Heinrich 1980. Valge-toonekurg. (Sari "Pääsuke" 5.) Tallinn: Valgus.

Valgete toonekurgede loendus. Päevaleht, 15. aprill 1939, nr. 102, lk. 3.

Välislingid

# data[].attributes.attachment_link.description
Valge-toonekurg ( Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg. Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode- Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.

# data[].attributes.body
Leedu rahvuslind

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Valge-toonekurg ( Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg.

Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode- Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.

Ida-toonekurge ( Ciconia boyciana), keda praegu loetakse omaette liigiks, käsitleti varem samuti valge-toonekure alamliigina.

Sulestik on valge, vaid hoosuled on mustad, jalad ja nokk on punased. Täiskasvanud lind kaalub umbes 3-4 kg. Kehapikkus on 100-115 cm, tiiva siruulatus 200-215 cm.

Valge-toonekurg on levinud Euroopa ja Aasia metsavöötmes ning Lõuna-Aafrikas. Ta on rändlind, kes talvitub troopilises Aafrikas ja Indias. Hispaanias elavad isendid on paiksed.

Eestis on levila põhjapiir. Eesti aladele jõudis valge-toonekurg mitte kuigi ammu. Esimene pesitsemine registreeriti 1841. aastal Vastseliina piiskopilinnuse varemetel.

Valge-toonekurg kombainiheedriga

Valge-toonekure koguarvukus maailmas on hinnanguliselt 500 000 - 520 000 lindu. Kõige arvukamalt pesitseb neid Poolas (52 500 paari), järgnevad Hispaania (33 217), Ukraina (30 000), Valgevene (20 342), Leedu (13 000), Läti (10 700) ja Venemaa (10 200). Eestis pesitseb hinnanguliselt 4500-5500 valge-toonekure paari (2014) ja nende arvukus on meil järjepidevalt kasvanud, kuigi viimase kümne aasta jooksul on kasv aeglustunud.

Pesa teeb puu, elektriposti või korstna otsa. Kurnas on 3-5 muna, mida emaslind haub 33 päeva. Esmakordselt on teada pesitsemine Eestis Vastseliina piiskopilinnuse lähedal 1841. aastal, tänapäeval on siin üldlevinud haudelind.

Valge-toonekurg toitub kahepaiksetest, madudest, kaladest ja närilistest.

Valge-toonekurg on Saksamaa, Poola, Leedu ja Valgevene rahvuslind.

Eestis on valge-toonekurg III kategooria kaitsealune loomaliik.

Veromann, Heinrich 1980. Valge-toonekurg. (Sari "Pääsuke" 5.) Tallinn: Valgus.

Valgete toonekurgede loendus. Päevaleht, 15. aprill 1939, nr. 102, lk. 3.

Välislingid

# data[].attributes.attachment_link.description
Valge-toonekurg ( Ciconia ciconia) on toonekurglaste sugukonda kuuluv lind. Lindu nimetatakse rahvapäraselt ka toonekureks, Lääne-Eestis on kasutusel ka vorm toonakurg, Lõuna-Eestis toonikurg. Valge-toonekurge on kaks alamliiki: Ciconia ciconia ciconia, kes elab Euroopas, Loode- Aafrikas ja Aasia lääneosas, talvitub Aafrikas; ja Ciconia ciconia asiatica, kes elab valdavalt Kesk- ja Lääne-Aasias; talvitub Indias.

# data[].attributes.body
Poola rahvuslind (mitteametlik)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Merikotkas ( Haliaeëtus albicilla) on haugaslaste sugukonda merikotka perekonda kuuluv röövlind.

Merikotkas elab Euraasias, põhja poole kuni tundrani, lõuna poole Jaapani, Hiina, Põhja- Iraani, Türgi, Balkani ja Hispaaniani. Ta elab ka Korsikal, Sardiinial, Hebriididel, Shetlandil, Islandil ja Gröönimaal. Talvel on osa isendeid, eriti noored, hulgulinnud ning on jõudnud Pakistani ja Põhja-Aafrikasse.

Eestis elab ta peamiselt Saare- ja Hiiumaal ning Lääne-Eesti rannikul, kuid ka Peipsi rannikul. Eestis pesitseb ligi 300 paari merikotkaid. Merikotka talvist arvukust hinnatakse 600-900 isendile . Merikotka arvukus Eestis kasvab.

Merikotkaste arvukusele on halvasti mõjunud kloororgaanilised ühendid. Pärast nende keelustamist Läänemere ümbruses 1970. aastal püsis ühendite mõju veel mitu kümnendit ja liigi arvukus hakkas taas tõusma 1990. aastate alguses.

Merikotkas on suur lind, Eesti suurim röövlind. Tema üldpikkus on 77-100 cm, tiiva pikkus 57-69 cm ja mass 3-6,5 kg. Emaslind on isasest tunduvalt suurem.

Täiskasvanud isendite sulestik on mitut värvi pruun, pea võib olla ookerjas või valkjas. Hoosuled on tumepruunid, saba koosneb 12 tüürsulest ja on valge. Noorlind, see tähendab alla 4 aasta vanune lind, on pruun mustja peaga, sulgede tüvikuosa on valkjas ja alapool valkjas pruunide tähnidega. Merikotka tiivad on pikad ja laiad, aga saba lühike ja kiiljas. Kukla- ja kaela suled on pikenenud ja terava tipuga. Noorlinnu sulestik läheb vanalinnu sulestikuks üle järk-järgult.

Vikerkest on vanalinnul kahvatu kollane, noorlinnul pruun. Nokk on vanalinnul kollakas, noorlinnul must. Vahanahk ja jalad on kollased ning küünised mustad. Jookse on sulistumata ja selle poolest eristuvad merikotkad teistest kotkastest.

Noorlinde on lihtne segi ajada konnakotkastega, aga merikotkad lendavad rohmakamalt ja aeglasemate tiivalöökidega, meenutades lendavat vaipa.

Merikotkas elutseb veekogude lähedal nii merede kui ka järvede ja jõgede ääres.

Merikotka paarid on väga püsivad.

Pesa teeb ta vanadesse ranniku- ja rabametsadesse või nende serva, harilikult männi otsa, harvem kaljudele. Merikotkas väldib pesitsemist lageraie lankide säilikpuudel. Rannikust asub merekotka pesa 5 km kaugusel sisemaal. Merikotkas eelistab 90-aastaseid lehtmetsi ja 120-130-aastasi okasmetsi. Pesa on jämedatest okstest koosnev hiigelkuhil, mida kasutatakse mitu aastat järjest. Aastakümneid kasutusel olnud pesakuhil võib olla isegi tonniraskune.

Kurn on varajane. Levila lõunaosas munetakse juba veebruari lõpul või märtsi algul, Eestis märtsi teisel poolel, aga tundras alles aprilli lõpul. Kurnas on tavaliselt 2 muna, aga võib olla ka vähem või rohkem. Pole ime, kui sigimine ebaõnnestub ja mune ei tulegi. Munad on valged, mõnikord ookerjate laikudega. Hauvad mõlemad vanemad, aga peamiselt emaslind. Haudumine kestab nii suure linnu kohta vähe: 35-40 päeva. Pojad lennuvõimestuvad umbes 70 päeva vanuselt.

Merikotkas ei ole toidu suhtes valiv. Palju sööb ta kalu. Ta laskub jalgupidi vette ja tõstab kala veest välja. Lisaks toitub ta veelindudest: ta heidutab linnu sukelduma ja napsab ta kinni, kui lind uuesti veepinnale ilmub. Ta sööb ka imetajaid, näiteks jäneselisi, ümisejaid ja suslikuid. Ta ei põlga ka väikest saaki ja püüab levila põhjaosas lemminguid. Merikotkas sööb ka raibet, eriti talvel.

Saagi varitsemiseks kasutab merikotkas kindlaid istekohti, näiteks suuri kive ja vanu puid.

Merikotkaste arvukus Eestis hakkas langema 19. sajandil. Inimesed hävitasid neid, sest arvasid, et merikotkas hävitab kalavarusid ja jahiloomi. Kõige halvemas seisus olid Eesti merikotkad 1960. aastatel, kui mitmel aastal järjest ei olnud Eestis ainsatki õnnestunud pesitsemist. 1980ndatel ja 1990ndatel anti Eestis elavatele merikotkastele talvel lisatoitu.

Merikotkas kuulub looduskaitse alla ja on Eesti punases raamatus.

Merikotkal ei ole looduslikke vaenlasi (peale inimese). Teda ähvardab elukeskkonna kadumine. Kuna merikotkas on toitumispüramiidi tipus, ähvardavad teda teistest liikidest rohkem inimtegevuse tulemusel keskkonda sattuvad mürgid, mille suhtes merikotkas on suhteliselt tundlik. Maaülikooli uuring näitas, et ligi pooled merikotkaste korjustest sisaldavad pliid, mille allikas on pliid sisaldav laskemoon. 2016. aastal lasti Eestis maha üks satelliitsaatjaga varustatud merikotkas.

Tiit Randla. "Eesti röövlinnud. Kullilised ja kakulised". Tallinn 1976.

Välislingid

# data[].attributes.attachment_link.description
Merikotkas ( Haliaeëtus albicilla) on haugaslaste sugukonda merikotka perekonda kuuluv röövlind. Merikotkas elab Euraasias, põhja poole kuni tundrani, lõuna poole Jaapani, Hiina, Põhja- Iraani, Türgi, Balkani ja Hispaaniani. Ta elab ka Korsikal, Sardiinial, Hebriididel, Shetlandil, Islandil ja Gröönimaal. Talvel on osa isendeid, eriti noored, hulgulinnud ning on jõudnud Pakistani ja Põhja-Aafrikasse.