# data[].attributes.body
1. Життєвий і творчий шлях М. Булгакова. М. Булгаков і Україна. Конфлікт митця з владою в умовах тоталітарної радянської системи.

2. Роман «Майстер і Маргарита» як «роман-лабіринт» зі складною філософською проблематикою. Культурні та літературні джерела твору.
3. Взаємодія трьох світів у творі: світ радянської дійсності, біблійної давнини та фантастичної «дияволіали».
4. Особливості композиції («роман у романі») та оповідної структури. Морально-філософський зміст «єршалаїмських» розділів твору. Трагізм долі митця (майстра). Проблеми кохання й творчості. Засоби комічного (сатира, сарказм, пародія та ін.) й трагічного (гротеск, трансформація простору й часу та ін.)

# data[].attributes.headline
Експрес-урок

# data[].attributes.subject
Експрес-урок

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес-урок 3. Михайло Булгаков (автор – головний редактор журналу "ЗЛ" Дмитро Лебедь)

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся з життєвим і творчим шляхом М. Булгакова за презентацією

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся з життєвим і творчим шляхом М. Булгакова за презентацією

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся з романом "Майстер і Маргарита" за презентацією

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся з романом "Майстер і Маргарита" за презентацією

# data[].attributes.attachment_link.title
Майстер і Маргарита

# data[].attributes.headline
Опрацюйте матеріал підручника, стор.50-68

# data[].attributes.subject
Опрацюйте матеріал підручника, стор.50-68

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зарубіжна література. Рівень стандарту. 11 клас. Ніколенко
Ніколи й нічого не просіть! Ніколи й нічого, особливо в тих, хто сильніший за вас. Самі запропонують і самі все дадуть!
Михайло Булгаков народився 15 травня 1891 р. в м. Києві (Україна). Батько, Опанас Іванович, викладав у Київській духовній академії курс історії західних віросповідань. Мати, Варвара Михайлівна, виховувала дітей, яких було семеро.

Дитинство та юність М. Булгакова минули в Києві. Він захоплювався класичною літературою й архітектурою, музикою та театром. Вивчав розписи в давніх соборах, відвідував відомий театр Соловцова. На Андріївському узвозі, 13 знаходилася тоді квартира Булгакових, нині в цьому домі - меморіальний музей письменника.

М. Булгаков закінчив гімназію, а потім вступив на медичний факультет Київського університету. У роки навчання до Михайла прийшло перше кохання. У 1913 р. він обвінчався з Тетяною Лаппа в церкві Миколи Доброго на Подолі й оселився з молодою дружиною на вулиці Рейтарській, 25. Але їхнє щастя було не тривким. Перша світова війна, а потім революція й громадянська війна назавжди їх розлучили.

У зв'язку з початком Першої світової війни Михайло склав випускні іспити екстерном і почав працювати лікарем. Де він тільки не побував - Чернівці, Кам'янець-Подільський, Смоленськ... Його враження тих років відтворені в збірці оповідань "Записки юного лікаря" (1925-1926).

У 1917-1918 рр. М. Булгаков разом із родиною перебував у Києві. За його словами, "влада змінювалася на наших очах вісімнадцять разів". Жахливі революційні та воєнні події відображені в його творах "Біла гвардія" (1923-1924), "Дні Турбіних" (1926). Письменник показав наступ комуністичної ідеології на інтелігенцію й культурні цінності, які внаслідок соціальних катаклізмів у Росії занепадали. У представниках інтелігенції нова влада вбачала "ворогів", яких прагнула знищити морально та фізично. У своїх творах М. Булгаков розкрив трагедію безвиході, у якій опинилося тоді багато людей. Друга дружина М. Булгакова, Любов Білозерська, у 1920 р. емігрувала, її доля, листи й щоденники дали поштовх для створення п'єси про трагедію еміграції "Біг" (1928).
ЛІТЕРАТУРНА ПРОГУЛЯНКА Коли в романі з'явився образ Маргарити? А. Орлова. Ілюстрації до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита". 2011 р. 28 лютого 1929 р. М. Булгаков познайомився з Оленою Сергіївною Шиловською. Їхній роман був палким і стрімким. Проте все було складно й неоднозначно. Вона була заміжня, а М. Булгаков опинився в скрутному матеріальному становищі... Певний час вони не зустрічалися, та все ж таки кохання виявилося сильнішим за обставини. У 1932 р. вони одружилися, й Олена Сергіївна стала його музою. У романі з'явилися образи майстра та Маргарити. Швидко летів сторінками роману почет Воланда, а дух майстра був не підвладний небесним і земним правителям.
На початку 1920-х років М. Булгаков переїхав до Москви. Тут він ще більше переконався, що в країні утвердилася тоталітарна система, яка загрожує людству. Із середини 1920-х років розпочався сатиричний етап у творчості письменника. "Дияволіада" (1923), "Фатальні яйця" (1924), "Собаче серце" (1925), "Зойчина квартира" ("Зойкина квартира", рос.) (1926), "Багряний острів" ("Багровый остров", рос.) (1927) - ці твори з викривальним сарказмом зображували духовну деградацію суспільства. Не випадково переважна більшість із них була тоді заборонена.

Життя та творчість М. Булгакова були пов'язані з Московським художнім театром. Але багато п'єс письменника глядачі так і не побачили. Хоча вождь СРСР Й. Сталін любив дивитися виставу "Дні Турбіних" (йому подобалося спостерігати, як гине стара інтелігенція й перемагає новий революційний лад), але М. Булгакова переслідували протягом усього його творчого шляху.

Проблема "митець і влада" стала головною в його творах наприкінці 1920 - у 1930-х роках: "Іван Васильович" (1929-1934), "Кабала святош" (1929) та ін.

Протягом 1928-1940-х років М. Булгаков працював над романом "Майстер і Маргарита", у якому писав про те, чого не можна було сказати вголос, - про свободу мислення та творчості, про християнські заповіді й необхідність збереження моральних цінностей, культури й життя людей. Поруч із письменником була його третя дружина - Олена Сергіївна Булгакова (Шиловська), яка й стала прототипом Маргарити.

Проте жити письменникові залишилося недовго. У 1939 р. він завершив п'єсу "Батум" - про початок революційної діяльності Й. Сталіна. Ця п'єса, на перший погляд цілком безневинна, мала багато символів і натяків на жорстокість Й. Сталіна, його бездушність і прагнення будь-якою ціною захопити владу. Звичайно, ці натяки були розгадані. П'єсу М. Булгакова було розкритиковано. Це дуже вплинуло на стан його здоров'я. Письменник помер 10 травня 1940 р. в м. Москві (Росія) так і не зробивши остаточної редакції роману "Майстер і Маргарита". О. Булгакова (Шиловська) згадувала, що письменник помирав зі словами: "Щоб знали, щоб знали...". Можливо, він хотів, щоб ми знали не лише про його життя, а й розгадали ті таємниці, які він залишив нам у спадок.
У 1926 р. зробили обшук у квартирі письменника, тоді вилучили рукопис повісті "Собаче серце" і його щоденник. М. Булгакова неодноразово викликали до слідчого в справі щодо "антирадянської" діяльності, його залякували, на нього чинили моральний тиск. До кінця 1980-х років повість "Собаче серце" була заборонена цензурою. Коли щоденник через декілька років повернули М. Булгакову, він спалив зошити, які побували на Луб'янці. У 1928-1929 рр. були зняті з репертуару в МХАТі п'єси "Багряний острів", "Зойчина квартира" та ін. У 1929 р. Й. Сталін у відкритому листі до драматурга В. Біль-Білоцерковського назвав твори М. Булгакова "непролетарською літературою, яку потрібно крок за кроком витискати зі сцени". Фактично це був офіційний вирок письменникові, якому відмовили всі видавництва. У липні 1929 р. М. Булгаков звернувся до Й. Сталіна з проханням дозволити виїхати за кордон, але воно залишилося без відповіді. Митець писав брату: "Питання моєї загибелі - це лише питання часу..." М. Булгаков написав лист "До уряду СРСР", у якому ані на крок не відступав від своєї позиції. До кінця життя його вважали "небезпечним і шкідливим письменником". Його не заарештували й не розстріляли, але критикували для "навчання" інших літераторів. Роман М. Булгакова "Майстер і Маргарита" був заборонений до 1960-х років. Під час "відлиги" його надрукували (у 1966-1967 рр. у журналі "Москва" зі значними скороченнями), проте дуже швидко ім'я М. Булгакова та його твори знову були заборонені. Тільки після розпаду СРСР спадщина письменника стала відкритою для широкого кола читачів. А роман "Майстер і Маргарита" з'явився в авторському варіанті, який допомогла впорядкувати О. Булгакова (Шиловська).
Роман "Майстер і Маргарита". Історія створення. М. Булгаков працював над твором протягом 1928-1940-х років. Відомі шість його редакцій. Спочатку автор хотів написати "роман про диявола" - сатиричну фантасмагорію з вставною новелою про Ісуса Христа та Понтія Пілата. Варіанти назв роману були різними: "Чорний маг", "Копито інженера", "Жонглер із копитом", "Син В(...)", "Гастроль Воланда", "Інженер з копитом", "Князь темряви" та ін. У 1931-1932 рр. у романі з'явилися образи майстра та Маргарити, а в 1937-1938 рр. - остаточна назва "Майстер і Маргарита".

Теми, проблеми, ідеї. У романі порушено важливі моральні та філософські проблеми: свобода і насильство, митець і влада, смисл буття людини, духовна сутність світу, кохання в житті людини, призначення особистості, вибір її позиції тощо.

Основна тема твору - зображення духовної деградації суспільства в культурно-історичному контексті, показ трагедії людини та світу, знецінення моральних ідеалів. Головній темі підпорядковані інші окремі теми: історія загибелі Ієшуа Га-Ноцрі, трагічна доля майстра та його роману, життя поета Івана Бездомного, пригоди Воланда з його почтом у Москві та ін. У романі М. Булгаков показав, що світ утратив духовну сутність, люди забули про Бога, про вічні цінності, а це неминуче призведе до трагедії.

Письменник викриває суспільні вади, але, на його думку, протиставити будь-якому насильству можна лише одне - силу духу людини, її творчість, волелюбність. Тому в романі "Майстер і Маргарита" утверджується ідея високих людських цінностей - добра, справедливості, кохання, свободи. Ієшуа, майстер і Маргарита втілюють авторську думку про непереможність особистості, яка усвідомила силу своєї творчості та внутрішньої свободи. Душі улюблених героїв М. Булгакова не підвладні ані дияволу, ані земній владі. І це, на переконання митця, має стати запорукою майбутнього відродження світу.
О. Мартинюк. Фотоілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита"
Особливості композиції. За формою "Майстер і Маргарита" - це "роман у романі". Розділи про життя Москви в 1930-х роках чергуються з розділами на біблійні мотиви (роман майстра інтерпретує відому історію про зустріч Ісуса Христа та Понтія Пілата, а також про жертовну загибель Ісуса Христа). Це дає можливість письменникові говорити про сучасність із позиції вічності, нагадати про втрачені християнські заповіді.

Ще одна особливість композиції роману - поєднання різних, відносно незалежних сюжетних ліній. Це зумовлює поліфонізм твору, його загальнолюдський зміст.

У побудові роману використані ідеї Г. Сковороди. У трактаті українського філософа XVIII ст. "Потоп зміїний" викладено концепцію трьох світів: земного, космічного та біблійного. Вона відображена у творі М. Булгакова.
ТРИ СВІТИ В РОМАНІ "МАЙСТЕР І МАРГАРИТА"

Москва 1930-х років (МАСОЛІТ, Берліоз, Римський, Варенуха, Ласточкін та ін.)

Воланд та його почет (Азазелло, Коров'єв-Фагот, кіт Бегемот, Абадонна, Гелла)

Події в Єршалаїмі (Ієшуа Га-Ноцрі, Понтій Пілат, Левій Матвій, Іуда та ін.)

Для чого письменник використав таку художню структуру? Це не просто витвір фантазії митця. Змальовуючи різні світи, М. Булгаков наголошував на розриві між ними. Люди живуть на Землі, не думаючи про Бога, про Всесвіт. Буденність позбавлена моральних цінностей. А це означає, що світ утратив духовну мету й летить у прірву. Роман "Майстер і Маргарита" М. Булгаков писав як попередження людству про трагічні наслідки порушення духовних норм і зв'язків.

Кожен зі світів твору має, згідно з концепцією Г. Сковороди, дві сторони - зовнішню (видиму) і приховану (невидиму). На перший погляд, у Москві 1930-х років усе благополучно: люди їдять, п'ють, розважаються, але насправді це суспільство дуже хворе. Тут пишуть доноси, зникають люди, карають за прояви вільної думки. Тому на Землю приходить диявол у подобі пересічного обивателя. Використання мотивів Г. Сковороди допомагає М. Булгакову розкрити приховану сутність суспільства.

Біблійні мотиви в романі. Одна з найбільших таємниць роману - біблійний сюжет, який розгортається в уяві майстра. Саме слово Євангеліє зорієнтовує читачів на Біблію, зокрема Новий Заповіт, у перших чотирьох книгах якого йдеться про прихід Христа, Його вчення, діяння, розп'яття та вознесіння на небо. Письменник своєрідно інтерпретує євангельські мотиви й образи. У романі немає мотивів богосинівства, жертви в ім'я спокутування людського гріха. Використовуючи біблійну легенду, М. Булгаков водночас відступає від неї. Ієшуа зображено без всякого натяку на месіанство. Як і звичайна людина, він боїться болю, смерті, лякається, коли дізнається, що його хочуть убити. У романі немає апостолів, матері Марії, немає освячених релігією слів хрест, розп'яття. Ієшуа не робить ніяких чудес і не воскресає.

Письменник максимально наближує біблійний сюжет до земного життя. Ієшуа Га-Ноцрі зіткнувся в ідейному діалозі з Понтієм Пілатом, якого зображено не як могутнього прокуратора, а як звичайну людину, знесилену головним болем. У Біблії Понтій Пілат не переймається сумнівами й докорами совісті, а булгаковський герой постійно балансує між добром і злом і, наказавши вбити Ієшуа, потім буде довго страждати, аж поки майстер не пробачить його. Іуда, зрадивши Ієшуа, - також уже не біблійний Іуда, підлий зрадник, а закоханий чоловік, готовий на все заради жінки.

Ієшуа Га-Ноцрі не проголошує в романі палких промов про спасіння людства й Царство Боже. Його істина проста: усі люди добрі й треба все зробити, щоб допомогти людині виявити свою добру сутність, бо тільки добро може змінити світ. Усі, хто спілкуються з Ієшуа, внутрішньо перетворюються. Жорстокий збирач податків, наслухавшись добрих слів Ієшуа, кинув гроші на дорогу й пішов за ним. Співчуття Ієшуа навіть лікує головний біль Понтія Пілата.

Але воля Ієшуа Га-Ноцрі, його прагнення до правди й добра виявляються злочинними в єршалаїмській державі, тому що там неможливо вірити в будь-що інше, окрім влади кесаря, тобто імператора. Будь-яка віра, навіть віра в добро, підриває державний устрій, заснований на насильстві. У цьому аспекті єршалаїмський світ роману "Майстер і Маргарита" - це своєрідна художня модель тоталітарної держави, яка знищує й людину, і людські істини. М. Булгаков змальовує насильство в широкому історико-культурному контексті. Він стверджує, що зло є злом, яких би форм воно не набувало, і доля людини завжди буде трагічною, доки людство не усвідомить цінність кожної особистості й не повернеться до духовних ідеалів.
Яке Євангеліє використав М. Булгаков у "Майстрі і Маргариті"? Як відомо, у Біблії є чотири Євангелія. Вони розрізняються за авторською позицією, трактуванням образу Христа та стильовими особливостями. Кожен з євангелістів писав, маючи особливу мету й аудиторію. Матвій звертався до євреїв, тому говорив про Христа як про обіцяного Богом Месію, Помазаника Божого, Царя Іудейського. Марк звертався до римлян і писав про Христа як Слугу Божого. Лука адресував свою розповідь язичникам і підкреслював, що Христос - Син Людський. Нарешті, Іван звертався до всього людства, наголошуючи, що Христос - Син Божий. До речі, Євангеліє від Марка вважають найповнішим, воно за формою нагадує науковий трактат. Євангеліє від Матвія містить чимало чарівних, фантастичних елементів. Євангеліє від Луки характеризується особливою метафоричністю, поетичною образністю. У ньому акцентовано на людяності образу Ісуса Христа. Аналізуючи сюжет роману "Майстер і Маргарита", можна зробити висновок, що М. Булгаков використав Євангеліє від Луки, у якому Христоса зображено як Сина Людського. Письменник знімає містичний ореол в зображенні образу Ієшуа Га-Ноцрі та Єршалаїму, акцентуючи на загальнолюдському змісті "вічного" сюжету.
Хто ж відповідатиме за насильство? М. Булгаков відмовляється від ідеї колективної провини. Якщо в Біблії Христа розіп'яли за рішенням синедріона й на вимогу юрби, що кричала Пілатові: "Розіпни його!" (Понтій Пілат лише затвердив це рішення), то в романі М. Булгакова головна відповідальність за страту Ієшуа покладена на прокуратора Іудеї. Саме він винен у загибелі Ієшуа.

Традиції світової літератури в романі. Існує понад п'ятдесят різних джерел роману, серед яких - Біблія, "Фауст" Й. В. Ґете, твори Г. Сковороди, Ф. Достоєвського, М. Гоголя та ін. Звісно, ці джерела були переосмислені творчою фантазією митця.
ЛІТЕРАТУРНА ПРОГУЛЯНКА Понтій Пілат названий у романі "Майстер і Маргарита" "прокуратором Іудеї". Річ у тому, що Іудея тоді знаходилася під владою Риму, тому Понтій Пілат був призначений намісником імператора, урядовцем, уповноваженим відповідати за збирання податків і порядок в Іудеї. Слово прокуратор походить від латинського procurator, procuro, що означає "піклуюся", "керую". Згідно з історичними джерелами, Понтій Пілат правив у 26-36 рр. н. е. Його правління ознаменовано жорстокістю й масовими покараннями. Податкові та політичні утиски викликали народний гнів і протести. Синедріон - це рада іудейських старійшин, яка вирішувала важливі народні справи. Після підкорення Іудеї Римом синедріон тільки формально приймав рішення про смертну кару, яке мав ухвалити прокуратор. Згідно з Новим Заповітом, Понтій Пілат під час суду над Ісусом Христом тричі відмовлявся схвалити рішення про Його покарання, у чому був зацікавлений синедріон на чолі з Каїфою. Перед прийняттям рішення Понтій Пілат помив руки водою на знак своєї непричетності до смерті Христа. Звідси походить вислів умити руки, що означає формальну непричетність до недоброї справи. Ж. Лур'є. Фотоілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита"

Міфи й легенди народів світу (слов'янські, німецькі, швейцарські тощо).

Польоти та зібрання нечистої сили, фантастичне перетворення Маргарити, духовні випробування майстра й Маргарити, страждання Понтія Пілата тощо.

Значення образу Воланда. Використовуючи традиції "Фауста" Й. В. Ґете, М. Булгаков уводить у роман образ диявола та його почту. Прихід диявола на землю має на меті показати, що земля перетворилася на пекло, що там, де люди забувають про Христа, настає царство сатани. Воланд у романі є й доброю силою. Сатані вже не треба спокушати людей, бо земне пекло жахливіше й чорніше за біблійне, тому навіть диявол постає добрим. "Коли в людей все відібрали, вони шукають порятунку в потойбічної сили", - писав М. Булгаков. Воланд зневажає земні пристрасті та земних мешканців, виявляє їхню справжню сутність. Головна функція диявола в романі - розвінчання земного світу. Водночас Воланд та його почет не владні над душами майстра й Маргарити. До того ж у романі немає мотиву угоди з дияволом, як у "Фаусті" Й. В. Ґете. Навпаки, Воланд наголошує на тому, що ніколи не треба нічого просити. Майстер і Маргарита зберігають і своє кохання, і внутрішню гідність, і творчість. Тому могутній Князь Темряви відпускає їх на волю.

Віра в людину. Знімаючи релігійно-містичний аспект біблійної історії, М. Булгаков у романі "Майстер і Маргарита" стверджує, що кожна людина може йти шляхом Христа, нести у світ моральні істини, жити заради добра.

У Біблії Ісус творив чудеса для людей, але він не зробив для них найважливішого дива - Царства Божого, бо показав, як можна його створити самим. "Люди, ви - боги", - говорив Ісус Христос, маючи на увазі здатність людини змінити духов-ний та природний світ. "Люди - боги" є одним з головних лейтмотивів булгаковського роману. Майстер і Маргарита залишаються людьми, пройшовши всі випробування, вони зберегли в собі силу любові й добра, і навіть диявол змушений їх відпустити. Проте майстер не може думати тільки про себе, про свою волю й особисте щастя. Йому необхідно осмислити сенс буття всього людства. Своєрідним зверненням до всіх людей, які живуть на Землі, став відомий ліричний відступ у фіналі роману. Тут зливаються голоси автора, майстра й Ієшуа. Це ніби погляд згори на грішну землю та страждання людей. У цих словах звучить пронизливий біль за все людство, яке ще не усвідомило своїх таємничих божественних сил, що можуть змінити все на краще. Незважаючи на глибокий трагізм оповіді, у романі утверджується світла ідея духовної величі людини, її моральних можливостей у боротьбі зі злом.

Спасіння землі й людства, на думку письменника, має прийти не від диявола й не від будь-якої іншої потойбічної сили. Спасіння повинна здійснити сама людина. Маргарита рятує майстра. Понтій Пілат також намагався врятувати свою душу, наказавши вбити Іуду. Але спасіння душі не може відбутися через кров та убивство, і Понтій Пілат страждає, доки майстер не звільнив його від докорів совісті. Майстер рятує також Івана Бездомного, Ієшуа - Левія Матвія. А якщо людина врятує людину, стверджує М. Булгаков, ще не втрачено надію врятувати весь світ.
О. Мартинюк. Фотоілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита" Ж. Лур'є. Фотоілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита"
Допомогти спасінню людства можуть також "вічні" духовні цінності - добро, любов, милосердя, що втілені в образі Христа. Цю ідею подано вже на початку роману в розмові Берліоза з Бездомним про існування Ісуса, коли несподівано з'являється Воланд, промовляючи: "Майте на увазі, що Ісус усе ж таки існував..." Здавалося б, виникає певний парадокс - Воланд, диявол, утверджує існування Христа. Але насправді тут немає нічого парадоксального. По-перше, кажучи про Христа, Воланд утверджує своє існування як диявола, тобто існування реального зла в суспільстві. По-друге, ім'я Христа є нагадування людям про Бога, якого вони забули, і тому стало "все дозволено" у тому світі (відомий мотив Ф. Достоєвського, що розгортається в романі).

Особливості стилю. У романі М. Булгаков широко використовує засоби комічного - гумор, іронію, сарказм, гротеск, які допомагають розкрити загальний стан радянського суспільства ХХ ст., показати його ганебний вплив на людину. За зовнішнім комізмом завжди приховані глибокий біль і тривога за людину, прагнення знайти шляхи виходу з трагедії.

Епічна розповідь поєднується з численними ліричними відступами, у яких виявляється відкрита авторська позиція. Це нагадує традиції М. Гоголя в поемі "Мертві душі", де також було багато ліричних відступів, у яких письменник розмірковував про мистецтво, народ і подальшу долю суспільства. Мотив польоту М. Булгаков також запозичив у М. Гоголя. Політ Воланда з його почтом над Землею нагадує політ гоголівської "птиці-трійки", що наводить жах на інші землі й народи.

Система мотивів. У "Майстрі і Маргариті" потужно звучать різні мотиви - як літературні, так і авторські. Мотиви "вседозволеності" (Ф. Достоєвського) і "сеансу чорної магії" (Й. В. Ґете, М. Булгакова) дають змогу розкрити абсурдність тогочасного світу. Мотив божевілля (М. Гоголя, М. Булгакова) утілює трагізм долі митця в умовах насильства. Водночас мотиви кохання та творчості символізують перемогу людини над суспільством.

"Рукописи не горять" - ця фраза є лейтмотивом усього твору й символізує безсмертя людського духу, творчості, добра, любові, волі, християнських ідеалів. Спалений роман майстра про Єршалаїм знову відновлено. Отримують нове життя душі майстра та Маргарити. Але куди вони летять у фіналі твору? Куди потрапляють - у рай чи пекло? У фіналі звучать мотиви світла й спокою, яких прагнуть душі улюблених героїв автора.

Проблема фіналу. Оскільки роман "Майстер і Маргарита" автор не завершив, існує проблема фіналу твору, який інтерпретують по-різному. Одні дослідники вважають, що майстер не заслужив світла, а тільки спокій, бо скористався послугами диявола й "сліпо йде за Воландом". Але ж ніякої угоди з дияволом не було! І Воланд вимушений відпустити вільні душі майстра та Маргарити, бо вони не підкоряються його "відомству".

Спокій для майстра - винагорода не тільки за страждання, а передусім за пошуки смислу буття. Спокій для героя означає не лише можливість незалежно жити та творити. Це спокій не для себе, а для пошуку істини, що потрібна людству. Спокій майстра у вічному, духовному просторі, у гармонії з Маргаритою - це запорука продовження творчості, що покликана повернути світу втрачений сенс.
МАЙСТЕР І МАРГАРИТА (1928-1940)
Роман

(Уривки)

ЧАСТИНА ПЕРША

Розділ 1
Ніколи не розмовляйте з невідомими
У пору спекотливого весняного заходу сонця на Патріарших ставках з'явилося двоє громадян. Перший з них - приблизно сорокарічний, зодягнутий у сіреньку літню пару, - був малого зросту, темноволосий, угодований, з лисиною, свого респектабельного капелюха пиріжком ніс у руці, а його ретельно поголене обличчя прикрашали надприродного розміру окуляри в чорній роговій оправі. Другий - плечистий, рудий, чубастий молодик у збитій на потилицю картатій кепці - був у ковбойці, жмаканих білих штанях і чорних тапках.

Перший був не хто інший, як Михайло Олександрович Берліоз, редактор товстого художнього журналу й голова правління однієї з найбільших московських літературних асоціацій, скорочено званої МАСОЛІТ, а його молодий супутник - поет Іван Миколайович Понир'єв, який писав під псевдонімом Бездомний.

Утрапивши в тінь ледь зазеленілих лип, письменники найперше кинулися до строкато розмальованої ятки з написом "Пиво та води".

Однак треба зазначити першу дивовижу цього страшного травневого вечора. Не тільки біля ятки, а й по всій алеї, рівнобіжній до Малої Бронної вулиці, не було ані душі. (...)

Цієї хвилини сталася друга дивовижа, що стосувалася самого Берліоза. Він раптом перестав гикати, серце його тріпнулось і на мить кудись провалилося, потім повернулося на місце, але з тупою голкою, що застрягла в ньому. До того ж Берліоза охопив безпричинний, проте такий великий страх, що йому притьмом захотілося втекти з Патріарших.

Берліоз тоскно роззирнувся, не розуміючи, що його так налякало. Він зблід, витер хустинкою лоба й подумав: "Що це зі мною? Такого ніколи не бувало... серце каверзує... я перевтомився... Мабуть, пора покинути все до біса та майнути в Кисловодськ..."

Тієї миті гаряче повітря згусло перед ними й з повітря зіткався предивний прозорий громадянин. На малій голівці - жокейський картуз, картатий, куций, теж таки з повітря піджак. Громадянин був у плечах вузький, худий неймовірно, і фізіономія, прошу зважити, глумлива.

Берліозове життя складалося так, що дивовижні явища не були для нього звичайними. Ще дужче збліднувши, він витріщив очі й, збентежившись, подумав: "Цього не може бути!.."

Але воно було, і цибатий, прозорий громадянин, не торкаючись землі, хитався перед ним то вліво, то вправо.

Тепер жах такою мірою переповнив Берліоза, що він заплющив очі. А коли голова МАСОЛІТу розплющив їх, побачив, що все скінчилося, марево розвіялося, картатий щез, а тупа голка вискочила із серця.

- Тьху ти, чортяка! - вигукнув редактор. - Ти знаєш, Іване, зі мною оце мало удар від спеки не стався! Навіть галюцинація була, - він спробував усміхнутися, але в його очах ще билася тривога, і руки тремтіли. Проте поволі він заспокоївся, обмахнувся хустинкою і, проказавши досить бадьоро: "Отож..." - повів далі розмову, перервану питтям абрикосової води.

Та розмова, як згодом дізналися, була про Ісуса Христа. Оскільки редактор замовив поетові для чергового номера журналу велику антирелігійну поему. Цю поему Іван Миколайович скомпонував, і за дуже стислий термін, але, на жаль, редактора нею анітрохи не вдовольнив. Бездомний змалював головну дійову особу своєї поеми, тобто Ісуса, дуже чорними барвами, а проте всю поему, на думку редактора, треба було писати наново. І саме зараз редактор читав поетові лекцію про Ісуса з метою виявити основну помилку поета. Важко сказати, що саме завадило Іванові Миколайовичу - чи зображувальна сила його хисту, чи цілковита необізнаність з питанням, яке він брався викласти, - але Ісус у нього був ну зовсім живісіньким, таким, як він колись існував, щоправда, наділеним усіма негативними рисами. Берліоз хотів довести поетові, що сенс не в тому, яким був Ісус, лихим чи добрим, а в тому, що Ісуса як особи зовсім не існувало, і всі розповіді про нього - лише вигадки, звичайнісінький міф.

Треба сказати, що редактор був людиною начитаною й дуже вміло використовував у своєму викладі думки істориків давнини, наприклад славетного Філона Александрійського, блискуче освіченого Йосифа Флавія, котрі ніколи й словом не прохопилися про існування Ісуса. Виказуючи поважну ерудицію, Михайло Олександрович повідомив поетові й про те, що відповідне місце в п'ятнадцятій книзі, у сорок четвертому розділі славетних Тацитових "Анналів", де йдеться про страту Ісуса, - не що інше, як пізніший сфальсифікований додаток. (...)

- Немає жодної східної релігії, - говорив Берліоз, - у якій здебільшого непорочна діва не народжувала б на світ Бога. І християни, не вигадавши нічого нового, точнісінько так само створили свого Ісуса, котрий насправді ніколи не жив. Ось саме на це треба передусім напирати... (...)

Якраз у той час, коли Михайло Олександрович розповідав поетові про те, як ацтеки ліпили з тіста фігурку Віцліпуцлі, на алеї з'явився перший перехожий. (...)

Насамперед незнайомець не кульгав і на зріст був високий. Щодо зубів, то з лівого боку в нього були платинові коронки, з правого - золоті. Він був у дорогому сірому костюмі, у закордонних, під колір костюма, черевиках. Сірий берет він хвацько заломив на вухо, під пахвою ніс тростину з чорним руків'ям у формі голови пуделя. Приблизно мав сорок років з гаком. Рот - якийсь кривий. Чисто виголений. Брюнет. Праве око - чорне, ліве - чомусь зелене. Чорні брови, але одна вища за іншу. Словом - чужоземець.

Пройшовши повз лаву, на якій розташувалися редактор і поет, чужоземець зиркнув на них скоса, зупинився й раптом усівся на сусідній лаві за два кроки від приятелів.

"Німець", - подумав Берліоз. "Англієць", - подумав Бездомний.

А чужоземець обвів поглядом високі будинки, що квадратом оточували ставок, було помітно, що він бачить цю місцину вперше й вона його зацікавила.

Він подивився на горішні поверхи, які сліпуче відбивали пошматоване в шибках сонце, що назавжди йшло від Михайла Олександровича, потім - униз, де вікна починали передвечірньо темнішати, на щось там поблажливо посміхнувся, примружився, на руків'я тростини поклав руки, а на них підборіддя.

- Ти, Іване, - вів далі Берліоз, - дуже добре й сатирично змалював, наприклад, народження Ісуса, Сина Божого, та тільки ще перед Ісусом народилися сини божі, як от, скажімо, фінікійський Адоніс, фрігійський Аттіс, перський Мітра. Стисло кажучи, жоден із них не народжувався, як і Ісус, отож треба, щоб ти замість народження зобразив безглузді чутки про це народження. А то з твоєї розповіді зрозуміло, що він і справді народився! (...)

- Даруйте мені, будь ласка, - заговорив незнайомець з чужинецькою вимовою, хоч і не калічачи слів, - що я наважуюсь... але об'єкт вашої вченої бесіди такий цікавий, що...

При цьому він ґречно скинув берет, і друзям нічого не залишалося, як підвестися та привітатися. (...)
Ж. Лур'є. Фотоілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита"
Треба зазначити, що на поета чужоземець уже з перших слів справив препогане враження, Берліозові ж радше припав до вподоби, тобто не те щоб сподобався, а... зацікавив, чи що. (...)

- Неймовірно! - вигукнув непроханий співрозмовник і, чомусь по-злодійському оглянувшись і приглушивши свій низький голос, сказав: - Даруйте мою нав'язливість, але я так зрозумів, що ви не вірите в Бога?

- Так, ми не віримо в Бога, - ледь усміхнувшись, відповів Берліоз, - але про це можна говорити цілком спокійно.

Чужоземець відкинувся на спинку лави та спитав, аж верескнувши від цікавості:

- Ви - атеїсти?!

- Так, ми - атеїсти, - з усмішкою відповів Берліоз, а Бездомний подумав, розсердившись: "Ото причепився, гусак закордонний!"

- У нашій країні атеїзм нікого не дивує, - з дипломатичною чемністю сказав Берліоз, - більшість населення свідомо й давно перестало вірити в казки про Бога.

- Цієї миті чужоземець утнув дещо дивне: піднявся й потис спантеличеному редакторові руку, промовивши такі слова:

- Дозвольте подякувати вам від щирого серця! За дуже важливе повідомлення, котре для мене, як мандрівника, надзвичайно цікаве, - багатозначно здійнявши пальця, пояснив закордонний дивак. (...) - Дозвольте вас запитати, - після тривожної задуми мовив закордонний гість. - Як же бути з доказами існування Бога, яких є, як відомо, п'ять?

- На жаль! - співчутливо відповів Берліоз. - Жоден з цих доказів нічого не вартий, і людство давно здало їх в архів. Адже погодьтеся, що у сфері розуму ніякого доказу існування Бога бути не може. (...)

- Але ось що мене непокоїть: якщо Бога немає, то, дозвольте спитати, хто ж керує людським життям і всім узагалі на Землі?

- Людина й керує, - сердито відповів Бездомний на це, ніде правди діти, не дуже зрозуміле запитання.

- Даруйте, - лагідно озвався невідомий, - для того, щоб керувати, потрібно, що не кажіть, мати точний план на певний, хоч би якоюсь мірою більш-менш довгий термін. Отож, як може керувати людина, коли вона не лише позбавлена змоги скласти будь-який план хоча б на сміховинно куций термін, ну, років, скажімо, на тисячу, а й не може поручитися навіть за свій завтрашній день? І справді, - невідомий обернувся до Берліоза, - уявіть, що ви, наприклад, почнете керувати, порядкувати іншими й собою, загалом, так би мовити, саме розохотитеся, і раптом у вас. кхе. кхе. саркома легені. - мружачись, наче кіт, повторив він лунке слово, - й ось вашому порядкуванню край! Нічия доля, крім своєї власної, вас більше не обходить. (...) А буває ще гірше, тільки-но чоловік надумає з'їздити в Кисловодськ, - чужоземець примружив око до Берліоза, - здавалося б, дрібничка, а й ту довершити не спроможеться, бо раптом візьме послизнеться та втрапить під трамвай! Невже ви скажете, що це він сам собою так покерував? Чи не правильніше думати, що скерував його хтось зовсім інший? - після цих слів незнайомець якось чудно захихотів. Берліоз вельми уважно слухав неприємну розповідь про саркому й трамвай, і його почали непокоїти якісь тривожні думки. "Він не чужоземець... Він не чужоземець... - снувало в його голові, - він занадто дивовижний суб'єкт... але, далебі, хто ж він такий?.." (...)

- Так, людина смертна, але це було б ще півбіди. Погано те, що інколи вона раптово смертна, ось у чому проблема! І взагалі не спроможна сказати, що вона робитиме сьогоднішнього вечора.

"Якось безглуздо..." - подумав Берліоз і заперечив:

- Ну, ви перебільшуєте. Щодо сьогоднішнього вечора, то я загалом певен. Звісно, коли на Бронній вулиці мені звалиться на голову цеглина...

- Цеглина ні сіло ні впало, - поважно перебив його незнайомець, - нікому й ніколи на голову не звалюється. Зокрема, вам, можу вас запевнити, вона аж ніяк не загрожує. - Ви помрете іншою смертю.
А. Орлова. Ілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита". 2011 р.
- То, може, ви знаєте, якою саме? - з цілком природною іронією поцікавився Берліоз, утягуючись у якусь справді безглузду розмову. - І скажете мені? (...)

- Охоче, - відгукнувся незнайомий. Він зміряв Берліоза поглядом, наче збирався пошити йому костюм, крізь зуби пробубонів щось на зразок: "Раз, два... Меркурій у другому домі... місяць пішов... шість - нещастя... вечір - сім..." - і голосно та ще й радісно оголосив: - Вам відріжуть голову!

Бездомний дико та злостиво вирячився на невідомого зухвальця, а Берліоз спитав, криво посміхнувшись:

- А хто саме? Вороги? Інтервенти?

- Ні, - відповів співбесідник, - російська жінка, комсомолка.

- Гм... - промимрив Берліоз, роздратований неґречним жартом невідомого, - ну, це, вибачайте, малоймовірно.

- Прошу й мені вибачити, - відповів чужоземець, - але це так. Хочеться запитати вас, що ви робитимете сьогодні ввечері, коли це не таємниця?

- Ніяка це не таємниця. Зараз я зайду до себе на Садову вулицю, а потім о десятій вечора в МАСОЛІТі відбудеться засідання, і я на ньому головуватиму.

- Ні, цього ні в якому разі не може бути, - твердо заперечив чужоземець.

- А то ж чому?

- Тому, - відповів чужоземець і примруженими очима глянув угору, де, передчуваючи вечірню прохолоду, безгучно літали чорні птахи, - що Аннушка вже купила олію, і не лише купила, а й розлила. Отож засідання не відбудеться.

На якусь мить, що цілком зрозуміло, під липами запала мовчанка.

- Пробачте, - після паузи заговорив Берліоз, поглядаючи на чужоземця, який говорив нісенітниці, - до чого тут олія... та ще якась Аннушка?

- Олія тут ось до чого, - раптом заговорив Бездомний, очевидячки, вирішивши оголосити непроханому співрозмовникові війну. - Чи не доводилося вам, громадянине, бувати коли-небудь у лікарні для душевнохворих? (...)

- Бував, і не раз! - вигукнув він весело, водночас не зводячи з поета неусміхненого ока. - Де я тільки не бував! (...)

- Даруйте, що я в запалі нашої суперечки забув відрекомендуватися. Ось моя візитівка, паспорт і запрошення приїхати для консультації, - поважно проказав невідомий, проникливо дивлячись на обох літераторів.

Ті зніяковіли. "Чортяка, чув усе..." - подумав Берліоз і ґречним жестом повідомив, що показувати документи немає потреби. Але поки чужоземець тицяв їх редакторові, поет устиг розгледіти на картці друковане латиною слово "професор" і початкову літеру прізвища - подвійне "В" - "W".

- Дуже приємно, - знічено пробурмотів редактор, і чужоземець сховав документи до кишені.

Добрі стосунки було відновлено, і всі троє знову повсідалися на лаву.

- То вас, професоре, запрошено як консультанта? - спитав Берліоз.

- Так, як консультанта. (...)

- Ви по-російськи чудово розмовляєте, - зауважив Бездомний.

- О, я взагалі поліглот і знаю силу-силенну мов, - відповів професор.

- А хто ви за фахом? - запитав Берліоз.

- Я - фахівець з чорної магії.

"Отакої!.." - подумав Михайло Олександрович.

- І... і з цього фаху вас запрошено сюди? - затнувшись, запитав він.

- Так, з цього фаху й запрошено, - підтвердив професор і пояснив: - Тут у державній бібліотеці виявлено рукописи - оригінали чорнокнижника Герберта Аврилакського, десятого сторіччя. Отож потрібно, щоб я їх розібрав. Я - єдиний фахівець. (...)

І знову вкрай здивувалися редактор і поет, а професор, коли вони нахилилися ближче, прошепотів:

- Майте на увазі, що Ісус таки існував. (...)

- Але ж потрібен який-небудь доказ. - почав Берліоз.

- І жодних доказів не потрібно, - відповів професор і заговорив стишено, а його акцент чомусь зник: - Усе просто: у білому плащі з кривавим підбоєм, по-кавалерійському шаркаючи ногами, рано-вранці чотирнадцятого числа весняного місяця (...)
(Переклад Миколи Білоруса)
Розділ 13
Поява героя
(...) Вона тримала в руках огидні, тривожні жовті квіти. Біс його знає, як їх називають, але вони перші чомусь з'являються в Москві. І ці квіти дуже чітко вирізнялися на тлі її чорного весняного пальта. Вона тримала жовті квіти! Недобрий колір. Вона завернула з Тверської в провулок і тут озирнулася. Ну, Тверську ви знаєте? Тверською йшли тисячі людей, але я вам ручуся, що побачила вона мене одного й подивилася не те що бентежно, а якось навіть болісно. І мене вразила не так її врода, як надзвичайна, ніким не бачена самотність в очах!

Підкоряючись цьому жовтому гаслу, я теж завернув у провулок і пішов за нею слідом. Ми йшли кривим, неошатним провулком безмовно, я - з одного боку, вона - з іншого. І не було, уявіть, у провулку ані душі. Я карався, бо мені здавалося, що з нею необхідно говорити, і бентежився, що не вимовлю й слова, а вона піде, і я її ніколи більше не побачу.

І, уявіть, несподівано вона заговорила:

- Вам подобаються мої квіти?

Я виразно пам'ятаю, як пролунав її голос, досить-таки низький, але зі зривами, і, хоч як це безглуздо, здалося, що луна прокотилася провулком і відбилася від жовтої брудної стіни. Я швидко перейшов на її бік і, підходячи до неї, відповів:

- Ні.

Вона поглянула на мене здивовано, а я раптом, цілком несподівано, збагнув, що все життя кохав саме цю жінку! Оце так справи, га? Ви, певно, скажете, божевільний?

Вона подивилася на мене здивовано, а після довгого погляду спитала таке:

- Ви взагалі не любите квіти?

У голосі її була, як мені здалося, ворожість. Я йшов поруч неї, намагаючись ступати в ногу, і, собі на подив, зовсім не відчував себе скутим.

- Ні, я люблю квіти, лише не ці, - сказав я.

- А які ж?
Ж. Лур'є. Фотоілюстрація до роману М. Булгакова "Майстер і Маргарита"
- Я троянди люблю.

Тієї миті я пожалкував про те, що це сказав, бо вона провинно всміхнулась і жбурнула свої квіти в рів. Розгубившись трохи, я все-таки підняв їх і простяг їй, але вона з осміхом відштовхнула квіти, і я сам поніс їх у руках.

Так ішли мовчки якийсь час, поки вона не забрала в мене з рук квіти й не кинула їх на бруківку, потім просунула свою руку в чорній рукавичці з розтрубом під мою, і ми пішли поруч.

(...) Кохання вискочило перед нами, як з-під землі вискакує вбивця в провулку, і вразило нас обох одним махом. Так вражає блискавка, так вражає фінський ніж! Вона, щоправда, твердила згодом, що це не так, що ми, безперечно, були закохані бозна-відколи, не знаючи, не бачачи одне одного, і що вона жила з іншим чоловіком. і я там, тоді. з цією, як її. (...)

Так ось, вона казала, що з жовтими квітами в руках вона вийшла в той день, щоб я нарешті її знайшов, і що якби цього не сталося, то вона отруїлася б, позаяк її життя - порожнеча. (...)

Ми розмовляли так, наче розійшлися вчора, наче знали одне одного багато років. Наступного дня ми домовилися зустрітися там-таки й зустрілися. Травневе сонце світило нам. І невдовзі ця жінка стала моєю таємною дружиною.

Вона приходила до мене кожного дня, а чекати я починав від ранку. Чекання це виливалося в те, що я переставляв на столі речі. За десять хвилин я сідав до вікна й починав дослухатися, чи не стукне стара хвіртка. І ото чудасія: до зустрічі моєї з нею до нашого дворика мало хто приходив, краще сказати, ніхто не приходив, а тепер мені здавалося, що всеньке місто ринуло сюди. Стукне хвіртка, зайдеться серце, і, уявіть, на рівні мого обличчя за вікном неодмінно чиїсь брудні чоботи. Точильник. Ну, кому потрібен точильник у нашому домі? Що точити? Які ножі?

Вона заходила у хвіртку один раз, а серце моє до того заходилося не менше десяти разів, я не брешу. А потім, коли надходила її пора та стрілка показувала полудень, воно навіть не переставало тріпотіти доти, поки без стуку, майже безгучно, не рівнялися з вікном черевички з чорними замшевими накладками-бантами, стягнутими сталевими пряжками.

Іноді вона пустувала й, затримавшись біля іншого вікна, постукувала носаком у шибку. Я в ту ж мить опинявся біля цього вікна, але щезав черевичок, чорний шовк, що застував світло, зникав, - я біг їй відчиняти.

Ніхто не знав про наш зв'язок, за це я вам ручуся, хоча так ніколи не буває. Не знав її чоловік, не знали знайомі. У старенькому будинку, де мені належав цей підвал, знали, певно, бачили, що приходить до мене якась жінка, але імені її не знали. (...)

А ще зі мною сталося дещо оригінальне, як не раз бувало в моєму житті... У мене неждано-негадано завівся друг. Так, так, уявіть, я загалом не схильний зближуватися з людьми, маю кляту, химерну рису: сходжуся з людьми важко, недовірливий, підозріливий. І - уявіть, при цьому неодмінно проникне мені в душу хто-небудь непередбачуваний, несподіваний та зовні чорт його знає на що схожий, а він мені більше від усіх сподобається.

Так ось, у ту прокляту пору розчинилася хвіртка нашого садка, днина ще, пам'ятаю, була така приємна, осіння. Її не було вдома. І у хвіртку зайшов чоловік, він у якійсь справі подався в дім до мого забудовника, а згодом уродився із садка та якось дуже швидко зі мною познайомився. Він відрекомендувався журналістом. Сподобався мені так, уявіть, що я досі деколи згадую про нього та сумую. Далі він почав заходити до мене. Я дізнався, що він нежонатий, що мешкає поряд зі мною приблизно в такій же квартирі, але що йому тісно там, і таке інше. До себе щось не кликав. Моїй дружині він не сподобався страшенно. Але я заступився за нього. Вона зауважила:

- Роби, як знаєш, але кажу тобі, що ця людина викликає в мене відразу. (...)

Алоїзій підкорив мене своєю пристрастю до літератури. Він не заспокоївся доти, поки не вмовив мене прочитати йому весь мій роман, причому про роман він відгукнувся дуже

схвально, але з такою точністю, наче був присутній при тому, переказав редакторові всі зауваження щодо цього роману. Окрім того, він з цілковитою чіткістю пояснив мені, і я відчував, що це безпомилково, чому мій роман не може бути надрукований. Він говорив, як рубав: такий-то розділ не приймуть...

А статті, візьміть до уваги, не припинялися. З перших я сміявся. (...) Другою стадією був подив. А згодом, уявіть, настала третя стадія - страху. Так, наприклад, я почав боятися темряви. Словом, настала стадія психічного захворювання. (...)

Моя кохана дуже змінилася. вона схудла та зблідла, перестала сміятись і благала мене пробачити її за те, що порадила мені друкувати уривок. Вона казала, щоб я, покинувши все, виїхав на південь до Чорного моря, витративши на цю подорож усі гроші, що залишилися від ста тисяч.

Вона була дуже наполегливою, а я, щоб не сперечатися (щось віщувало мені, що не доведеться поїхати до Чорного моря), обіцяв їй це зробити найближчими днями. Але вона сказала, що сама купить мені квиток. Тоді я витяг усі свої гроші, тобто майже десять тисяч рублів, і віддав їй.

- Навіщо так багато? - здивувалася вона.

Я сказав щось про те, що боюся злодіїв, і просив її зберегти гроші до мого від'їзду. Вона взяла їх, поклала в сумочку, почала цілувати мене й казати, що їй легше було б померти, ніж покидати мене самого в такому стані, але її чекають, вона кориться необхідності та прийде завтра. Вона благала мене не боятися нічого.

Це було надвечір, у середині жовтня. І вона пішла. Я ліг на диван і заснув, не вмикаючи лампи. Я лягав, трохи нездужаючи, а прокинувся хворим. Мені раптом здалося, що осіння темрява повичавлює шибки, увіллється в кімнату, і я захлинусь у ній, як у чорнилі. Я став людиною, яка вже не володіла собою. Мені стало сили дістатися до грубки й розпалити в ній дрова. Коли вони затріщали, а дверцята заторготіли, я начебто відчув полегкість. Я кинувся в передпокій та запалив світло, відшукав пляшку білого вина, відкоркував її й почав пити. Я відкрив дверцята, так що жар почав обпалювати мені обличчя та руки, і шепотів:

- Здогадайся, що зі мною трапилася біда. Прийди, прийди, прийди!..

Але ніхто не йшов. У грубці гурчав вогонь, у вікна періщив дощ. Я витяг із шухляди столу важкі примірники роману й зшитки-чернетки та й заходився їх палити. Це страшенно важко робити, бо списаний папір горить неохоче. Ламаючи нігті, я роздирав зошити, стоячи вкладав їх поміж полін і кочергою розтріпував аркуші. Попіл час від часу долав мене, тлумив полум'я, але я боровся з ним, і роман, затято опираючись, усе ж таки гинув. Знайомі слова миготіли перед очима, жовтизна нестримно піднімалася знизу догори сторінками, але слова все ж таки проступали й на ній. Вони зникали тільки тоді, коли папір чорнів, і я, шаліючи, кочергою добивав їх.

У цей час у вікно хтось почав тихо дряпатися. Серце моє підскочило, і я, укинувши останній зшиток у вогонь, кинувся відчиняти. Перечіплюючись, я підбіг і тихо спитав:

- Хто там?

І голос, її голос, відповів мені:

- Це я.

Не пам'ятаю, як я впорався з ланцюжком і ключем. Тільки-но ступивши до середини, вона припала до мене, уся мокра, з мокрими щоками й розпущеним волоссям, вона тремтіла. Я спромігся вимовити лише слово:

- Ти. ти? - і голос мій урвався, і ми побігли вниз.

Вона вивільнилась у передпокої від пальта, і ми швидко зайшли до першої кімнати. Тихо зойкнувши, вона голіруч вихопила з грубки й кинула на підлогу останнє, що там залишалося, стос, який загорівся зі споду. Дим наповнив кімнату відразу ж. Я ногами затоптав вогонь, а вона сіла на диван і заплакала нестримно й судомно.

Коли вона затихла, я сказав:

- Я зненавидів цей роман, і я боюся. Я хворий. Мені страшно.

Вона підвелася й заговорила:

- Боже, який ти хворий. За що це, за що? Але я врятую тебе, я тебе врятую. Що ж це таке? Я бачив її запухлі від диму й плачу очі, відчував, як холодні руки пестять моє чоло.

- Я тебе вилікую, вилікую, - лебеділа вона, упиваючись мені в плечі, - ти відновиш його. Чому, чому я не залишила в себе один примірник!

Вона ошкірилася від люті, говорила щось іще нерозбірливе. Потім, стиснувши губи, заходилася збирати й розправляти обгорілі сторінки. Це був якийсь розділ із середини роману, не пам'ятаю який. Вона акуратно склала аркуші, загорнула їх у папір, перев'язала стрічкою. Усі її дії показували, що вона сповнена мужності й опанувала себе. Вона зажадала вина і, випивши, заговорила спокійніше.

- Ось як доводиться платити за брехню, - говорила вона, - і більше я не хочу брехати. Я залишилася б у тебе й зараз, але мені не хочеться робити це так. Я не хочу, щоб у нього назавжди залишилось у пам'яті, що я втекла від нього серед ночі. Він не зробив мені ніколи нічого лихого... Його викликали несподівано, у них на заводі пожежа. Але він повернеться невдовзі. Я поясню йому все завтра вранці, скажу, що кохаю іншого, і назавжди повернуся до тебе. Скажи мені, ти, може, не хочеш цього?

- Бідна моя, бідна, - сказав я їй, - я не допущу, щоб ти таке вчинила. Зі мною буде зле, і я не хочу, щоб ти гинула разом зі мною. (...)

Вона страшенно пожвавішала, припала до мене, обвиваючи мою шию, і сказала:

- Я гину разом з тобою. Уранці я буду в тебе.

І ось останнє, що я пам'ятаю у своєму житті, це - смужка світла з мого передпокою, і в цій смужці - пасмо волосся, її берет та її сповнені рішучості очі. Ще пам'ятаю чорний силует на порозі зовнішніх дверей та білий згорток. (...)
(Переклад Миколи Білоруса)
ДРУГА ЧАСТИНА

Розділ 32
Прощення та вічний притулок
Боги, боги мої! Яка сумовита вечірня земля! Які таємничі тумани над болотами. Хто блукав у цих туманах, хто багато страждав перед смертю, хто летів над цією землею, несучи на собі непомірний тягар, той знає це. Знає це стомлений. І він без жалю покидає тумани землі, її болота та ріки, він з легким серцем віддається в руки смерті, знаючи, що лише вона єдина...

Чаклунські чорні коні й ті притомилися й несли своїх вершників повільно, і невідворотна ніч почала наздоганяти їх. Чуючи її за своєю спиною, притих навіть невгамовний Бегемот і, учепившись у сідло кігтями, летів мовчазний та серйозний, розпушивши свій хвіст.

Ніч почала закривати чорною хусткою ліси та луги, ніч запалювала сумні вогники десь далеко внизу, тепер уже непотрібні й нецікаві ані Маргариті, ані майстрові, чужі вогники. Ніч випереджала кавалькаду, сіялася на неї згори й викидала то там, то тут у журливому небі білі цятки зірок.

Ніч гусла, летіла поруч, хапала вершників за киреї, і, здираючи їх з пліч, викривала омани. І коли Маргарита, обвіяна прохолодним вітром, розтулила повіки, вона побачила, як змінюється подоба всіх, хто летів до своєї мети. Коли ж назустріч їм із-за краю лісу почав викочуватися багряний та повний місяць, усі омани пощезали, канули в болото, потонув у туманах чаклунський нетривкий одяг. (...)

Себе Маргарита не могла бачити, але вона добре бачила, як змінився майстер. Волосся його біліло тепер при місяці й позаду зібралося в косу, і вона летіла за вітром. Коли вітер віддував кирею від ніг майстра, Маргарита бачила на його ботфортах зірочки острогів, які то пригасали, то спалахували. Як і юнак-демон, майстер летів, не відводячи очей від місяця, але всміхався йому, як комусь добре знайомому та дорогому... (...)

І, нарешті, Воланд летів також у своїй справжній подобі. (...) Так летіли вони мовчки, поки місцевість не почала змінюватися. (...) Вершники зупинили коней.

- Ваш роман прочитали, - заговорив Воланд, обертаючись до майстра, - і сказали лише одне, що він, на жаль, незакінчений. Так ось, мені захотілося показати вам вашого героя. Майже дві тисячі років він сидить тут і спить, але, коли сходить повний місяць, як бачите, його мордує безсоння. Воно не дає спокою не лише йому, а й вірному його сторожу, собаці. Якщо правда, що боягузтво - найгірший з пороків, то, мабуть, собака непричетний до нього. Єдине, чого боявся хоробрий пес, це грози. Ну що ж, той, хто любить, повинен поділяти долю того, кого він любить.

- Що він проказує? - спитала Маргарита, і на її цілком спокійне обличчя ліг серпанок співчуття.

- Він проказує, - пролунав голос Воланда, - одне й те саме. Він каже, що й при місяці йому немає спокою, що в нього препогана посада. Так він говорить завжди, коли не спить, а коли спить, то бачить одне й те саме - місячну дорогу, і поривається йти нею й розмовляти з арештантом Га-Ноцрі, він твердить, що чогось не договорив тоді, давно, чотирнадцятого числа весняного місяця нісана. Та ба, на цю дорогу йому вийти чомусь не стає снаги, і до нього ніхто не приходить. Тоді, що ж робитимеш, мусить він розмовляти сам із собою. Утім, заради якогось різноманіття, він до своєї мови про місяць часто додає, що найдужче за все на світі ненавидить він своє безсмертя й нечувану славу. Він твердить, що охоче проміняв би свою долю на долю лахмітника й волоцюги Левія Матвія.

- Дванадцять тисяч місяців за один місяць колись-то, чи не забагато це? - спитала Маргарита. (...)

- Відпустіть його, - раптом пронизливо скрикнула Маргарита так, як колись кричала, коли була відьмою, і від цього крику зірвався камінь у горах і полетів у безодню, наповнюючи гори гуркотом. Але Маргарита не могла б сказати, чи був це гуркіт обвалу чи гримотіння сатанинського реготу. Хоч би там що, Воланд сміявся, зиркаючи на Маргариту, і казав:

- Не треба кричати в горах, він усе одно призвичаївся до обвалів, і це його не розбуркає. Вам не треба просити за нього, Маргарито, бо за нього вже просив той, з ким він так прагне розмовляти. - Тут Воланд знову повернувся до майстра й сказав: - Ну що ж, тепер ваш роман ви можете завершити однією фразою!

Майстер наче цього чекав, поки стояв непорушно й дивився на прокуратора, який сидів. Він склав руки рупором і гукнув так, що луна поскакала безлюдними та безлісими горами:

- Вільний! Вільний! Він чекає на тебе! (...)

Чоловік у білому плащі з кривавим підбоєм піднявся з крісла й щось прокричав хрипким зірваним голосом. Не можна було дібрати, він плаче чи сміється, і що він кричить. Видно було тільки, що слідом за своїм вірним сторожем місячною дорогою стрімко побіг і він.

- Мені туди, за ним? - спитав занепокоєно майстер, смикнувши повіддя.

- Ні, - відповів Воланд, - навіщо гнатися слідами того, що вже дійшло кінця? (...)

- О, тричі романтичний майстре, невже ви не хочете вдень гуляти зі своєю подругою під вишнями, що починають зацвітати, а ввечері слухати музику Шуберта? Невже вам не буде приємно писати при свічках гусячим пером? Невже ви не хочете, як Фауст, сидіти над ретортою, сподіваючись, що вам удасться створити нового гомункула? Туди, туди! Там чекає вже на вас дім і старий слуга, свічки вже горять, а незабаром вони згаснуть, бо ви негайно зустрінете світанок. Цією дорогою, майстре, цією! Прощавайте! Мені пора!

- Прощавайте! - одним скриком відповіли Воланду Маргарита й майстер.

Тоді чорний Воланд, не розбираючи дороги, кинувсь у провалля, і слідом за ним з шумом ринув його почет. (...)

- Слухай безгоміння, - говорила Маргарита майстрові, і пісок шарудів під її босими ногами, - слухай та втішайся тим, чого тобі не давали в житті, - тишею. Дивися, он попереду твій вічний дім, яким тебе винагороджено. Я вже бачу венеційське вікно та виткий виноград, він виріс до самого даху. Ось твій дім, твій вічний дім. Я знаю, що ввечері до тебе прийдуть ті, кого ти любиш, до кого лежить твоя душа й хто не скаламутить твою рівновагу. Вони будуть тобі грати, вони будуть співати тобі, ти побачиш, яке світло в кімнаті, коли горять свічки. Ти будеш засинати, надівши свій затертий та вічний ковпак, ти будеш засинати з усміхом на вустах. Сон зміцнюватиме тебе, ти звикнеш міркувати мудро. А прогнати мене ти вже не зумієш. Берегти твій сон буду я.

Так говорила Маргарита, простуючи з майстром у напрямку їхнього вічного дому, і майстрові здавалося, що Маргаритині слова струмують так само, як залишений позаду ручай, і пам'ять майстра, бентежна, поштрикана голками, почала загасати. Хтось відпускав на свободу майстра, як він сам щойно відпустив ним самим створеного героя. Цей герой пішов у безодню, без вороття, прощений у ніч на неділю син короля-звіздаря, жорстокий п'ятий прокуратор Іудеї вершник Понтій Пілат.
(Переклад Миколи Білоруса) КОМПЕТЕНТНОСТІ
Обізнаність.1. Назвіть джерела роману "Майстер і Маргарита". 2. Відтворіть біблійний сюжет, який утілено у творі. Поясніть сутність підходу автора до біблійного міфу. Читацька діяльність. 3. Поясніть, чому ім'я майстра не названо у творі М. Булгакова. Охарактеризуйте образ майстра. 4. Розкрийте роль образу Івана Бездомного в романі. Прокоментуйте його прізвище. 5. Прочитайте розділ 1 "Ніколи не розмовляйте з невідомими". Що обстоює в ньому кожен з персонажів? Які докази наводить? У чому виявляються мотиви Ф. Достоєвського? 6. Прочитайте розділ 12 "Чорна магія та її викриття". Які риси людей тут виявилися? 7. Прочитайте розділ 32 "Прощення та вічний притулок". Як ви зрозуміли поняття "вічний притулок (вічний дім)", "прощення", "тиша (безгоміння)"? Куди прямують майстер і Маргарита у фіналі? Людські цінності. 8. Які цінності втілено в образах Маргарити, майстра, Івана Бездомного? Комунікація. 9. Дискусія на тему "Воланд - добра чи зла сила в романі М. Булгакова?". Ми - громадяни. 10. Які суспільні явища відображено в романі "Майстер і Маргарита"? Чи викорінені вони нині? 11. Поясніть смисл приходу Воланда на Землю. Розкрийте функції образу диявола в романі. Сучасні технології. 12. Знайдіть інформацію про втілення роману "Майстер і Маргарита" у різних видах мистецтва. Підготуйте презентацію. Творче самовираження.13. Напишіть твір на одну з тем (за вибором): "Кохання - сила спасіння", "Рукописи не горять", "Майте на увазі, що Ісус усе ж таки існував...", "Бал у Воланда" (за романом "Майстер і Маргарита"). Лідери й партнери.14. Робота в групах. Використовуючи "Булгаковську енциклопедію" та інші джерела, підготуйте культурологічні довідки про персонажів твору: Ієшуа Га-Ноцрі, Понтій Пілат, Левій Матвій, Воланд, майстер, Маргарита, кіт Бегемот, Гелла, Азазелло, Коров'єв-Фагот. Довкілля та безпека. 15. Які небезпеки загрожували майстру та його роману? Чи подолав їх герой? Навчаємося для життя. 16. Чого навчила вас історія майстра та Маргарити? Що нового ви дізналися про суспільство, життя людей минулого століття? 17. Які перестороги містяться в романі М. Булгакова?

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Булгаков

# data[].attributes.attachment_link.description
Ніколи й нічого не просіть! Ніколи й нічого, особливо в тих, хто сильніший за вас. Самі запропонують і самі все дадуть! Михайло Булгаков народився 15 травня 1891 р. в м. Києві (Україна). Батько, Опанас Іванович, викладав у Київській духовній академії курс історії західних віросповідань. Мати, Варвара Михайлівна, виховувала дітей, яких було семеро.

# data[].attributes.headline
Ознайомтеся з інтелект-картою

# data[].attributes.subject
Ознайомтеся з інтелект-картою

# data[].attributes.headline
Перегляньте художній фільм

# data[].attributes.subject
Перегляньте художній фільм

# data[].attributes.body
"Майстер і Маргарита"

# data[].attributes.attachment_link.title
Мастер и Маргарита | 1 Серия

# data[].attributes.headline
Перегляньте фільм про життя і творчість письменника

# data[].attributes.subject
Перегляньте фільм про життя і творчість письменника

# data[].attributes.body
"Роман с тайной"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Центральное Телевидение

# data[].attributes.attachment_link.title
Михаил Булгаков. Роман с тайной | Центральное телевидение

# data[].attributes.headline
Завдання 1. Створіть літературне резюме письменника

# data[].attributes.subject
Завдання 1. Створіть літературне резюме письменника

# data[].attributes.headline
Завдання 4. Виконайте проміжний тест №1

# data[].attributes.subject
Завдання 4. Виконайте проміжний тест №1

# data[].attributes.attachment_link.title
Проміжний тест 1

# data[].attributes.headline
Завдання 7. Виконайте підсумковий тест

# data[].attributes.subject
Завдання 7. Виконайте підсумковий тест

# data[].attributes.attachment_link.title
Підсумковий тест

# data[].attributes.headline
Завдання 6. Виконайте проміжний тест №2

# data[].attributes.subject
Завдання 6. Виконайте проміжний тест №2

# data[].attributes.attachment_link.title
Проміжний тест 2

# data[].attributes.headline
Завдання 5. Використовуючи слова та словосполучення з хмарки, розкажіть історію кохання Майстра і Маргарити

# data[].attributes.subject
Завдання 5. Використовуючи слова та словосполучення з хмарки, розкажіть історію кохання Майстра і Маргарити

# data[].attributes.attachment_link.title
Хмарка тегів

# data[].attributes.headline
Завдання 3. Оформіть пантбук

# data[].attributes.subject
Завдання 3. Оформіть пантбук

# data[].attributes.attachment_link.title
Пантбук Булгаков

# data[].attributes.headline
Завдання 2. Розв'яжіть кроссенс

# data[].attributes.subject
Завдання 2. Розв'яжіть кроссенс

# data[].attributes.attachment_link.title
кроссенс булгаков