# data[].attributes.body
https://www.calcalist.co.il/articles/0,7340,L-3666946,00.html

# data[].attributes.attachment_link.title
לברון ג'יימס יממן לימודי קולג' ל-1,000 ילדים תושבי אקרון

# data[].attributes.attachment_link.description
לברון ג'יימס, כוכב קליבלנד קאבלירס מה-NBA; יממן לימודים בקולג' ל-1,000 נערים ונערות מאקרון, אוהיו - עיר הולדתו. ג'יימס ישלם את המלגות המיוחדות ללימודים באוניברסיטת אקרון. על המחווה המדהימה הודיע ג'יימס אמש. לברון מסייע כבר שנים לבתי ספר יסודיים באקרון.

# data[].attributes.body
https://www.haaretz.co.il/sport/other/2015-05-05/ty-article/0000017f-db6c-df9c-a17f-ff7ce4860000

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בצהרי השבת שעברה, היו לספורט הנפאלי כמה דברים לצפות להם. נבחרת הנערות עד גיל 14 עמדה להתחרות בגמר אליפות דרום ומזרח אסיה בכדורגל שנערכה בקטמנדו. מעבר לגבול, בסין, התכוננו שחקנים נפאלים לפתיחת אליפות העולם בטניס שולחן כעבור יממה. למרגלות האוורסט, כבר החלה צ'ורים שרפה בטיפוס לעבר הפסגה, נושאת עמה מחבט ושתי חולצות של שחקן הקריקט האוסטרלי המנוח פיל יוז.

המסע של צ'ורים - שכבר נכנסה לספר השיאים כאשה הראשונה שהגיעה לפסגת האוורסט פעמיים באותה עונת טיפוס - היה שיאו של מחווה מיוחדת שהכינו הנפאלים לזכר יוז. מותו אשתקד מפגיעת כדור הכה בכל אומה חובבת קריקט, לרבות נפאל. מוקדם יותר החודש התקיים בקטמנדו משחק לכבודו, באירוע שמשך המונים ושודר בטלוויזיה. אז גם קיבלה צ'ורים את המחבט והחולצות, במטרה להביאם "לגג העולם" לפני שיועברו לתצוגה קבועה בשגרירות אוסטרליה בנפאל.

"הייתי מאושר להיות מעורב, ונלהב לבוא לקטמנדו. זה יעד רומנטי עם הרבה היסטוריה וטיולים נהדרים שמתחילים שם", אמר ריאן קארטרס, אוסטרלי שלקח חלק במשחק, "איצטדיון הקריקט יפהפה, עם ההרים ברקע והרבה מדשאות לקהל. זו הזדמנות להרבה נפאלים להראות את המיומנות שלהם וליצור קשרים לטווח ארוך שימשיכו לפתח את הקריקט כאן".

ילדים משחקים כדורגל בקטמנדו, מוקדם יותר השנה. מאמן הנבחרת לא יכול להעריך מתי תחזור לפעילות

ואז, רעדה האדמה. "ראינו את האיצטדיון רועד. רצנו לאמצע המגרש ונעמדנו, שעה שראינו מבנים קורסים מסביב", סיפרה מיימול רוקי, מאמנת נבחרת הודו עד גיל 14, שעמדה לעלות למשחק על המקום השלישי נגד איראן. מיותר לציין שהטורניר לא הגיע לסיומו. בלילה ישנו ההודיות והאיראניות בשטחים פתוחים בבית המלון. לחדרים לא העזו להיכנס.

צ'ורים היתה בעת הרעידה מספר ימים לתוך מסעה באוורסט, מלווה במטפסים מדרום אפריקה, אוסטרליה והודו. ככל הידוע, הם יצאו בשלום. כך גם ז'אן טוד, נשיא התאחדות המירוצים הבינלאומית וכמה מאנשיו, שהגיעו לכנס בקטמנדו. אחרים לא היו כה בני מזל. מעל 7,000 אנשים נהרגו באסון בנפאל, שהותיר אלפי פצועים והמונים חסרי קורת גג. לתגובת העולם הצטרף גם עולם הספורט.

מה שהחל בדקות דומיה ובציוצי נחמה בטוויטר ובפייסבוק - "אתם לא לבד, נפאל", הבטיח המתאגרף מני פאקיאו בווידאו שפרסם בין אימוניו לפני הקרב בשבת האחרונה - התגלגל למעשים פומביים. כדורגלנים כמו כריסטיאנו רונאלדו ו־וויין רוני האיצו בעוקבים אחריהם לתרום לארגונים שיכולים לעזור. סוניל צ'טרי, קפטן נבחרת הכדורגל של הודו השכנה, שנפגעה מרעידת האדמה בצורה קלה הרבה יותר, חבר לקרן סיוע ולהתאחדות המקומית בבקשת תרומות כדי "לספק הקלה ולבנות מחדש את חיי הקורבנות".

בין המגייסים נמצא קורי וואלאס, רוכב אופני הרים שזכה באוקטובר בראלי של ההימלאיה. "רוכבים מנפאל היוו השראה לכולנו וזו חובתנו המוסרית למדינה ולאנשיה", אמר. בטורניר המאסטרס במדריד מיהרו טניסאים כמו סרינה וויליאמס, קרוליין ווז'ניאקי ותומאש ברדיך להכריז על שיתוף פעולה ותרומה וקראו גם לאוהדים לתרום כסף. בקטאר החליטו להעביר למען נפאל את כל ההכנסות מהגביע המקומי בכדורגל.

בין התורמות נמצאת גם לידיה קו, הגולפאית מספר 1 בעולם, שהבטיחה להעביר לקרן סיוע את כל רווחיה מטורניר בצפון טקסס שבו השתתפה בסוף השבוע. "היתה לנו רעידת אדמה גדולה וזה השפיע על רבים", הזכירה הניו זילנדית את אירועי כרייסטצ'רץ' ב־2011 וסיפרה כי חשבה הרבה על נפאל בזמן הופעתה בטורניר. אולי יותר מדי. היא גירדה בקושי את המקום ה־41 וזכתה ב־6,241 דולר בלבד. לשם השוואה, שבוע קודם לכן הרוויחה כמעט 200 אלף דולר.

איצטדיון הקריקט בקטמנדו. "רצנו לאמצע המגרש, ונעמדנו. ראינו מבנים קורסים מסביב"

יש המביטים גם על היום שאחרי. הספורט כמובן הפך לחסר משמעות, אבל בסופו של דבר גם הוא יהיה חלק מההתאוששות והחזרה לשגרה. מתקני ספורט, בעיקר הסגורים, היו בין המבנים הרבים שנפגעו. בינוד קאס, שחקן קריקט מקומי, מספר על הרס רב לפחות בחדרי ההלבשה של איצטדיון שאירח משחקי 20/20 בתחרויות יבשת של אסיה. בינתיים, מועצת הקריקט ההודית הציעה לנפאלים שימוש במתקניה. ג'ק סטפנובסקי האמריקאי, מאמן נבחרת הכדורגל, אמר ל"וושינגטון פוסט" כי אפילו אינו יכול להעריך מתי תחזור לפעילות. "לנפאל אין הרבה ציוד ומשאבים. נראה כיצד נוכל לעזור", ציין תומאס וייקרט, נשיא התאחדות טניס השולחן הבינלאומית, לאתר "אראונד דה רינגס". תומאס באך, נשיא הוועד האולימפי, הבטיח סיוע "בבנייה מחודשת של תשתיות הספורט".

למשחקי לונדון 2012 שלחה נפאל חמישה נציגים, באתלטיקה, קליעה ושחייה. היתה זו הופעתה ה־11 באולימפיאדה. מעולם לא זכתה במדליה; אילו רק טיפוס הרים היה ספורט אולימפי. הישגיה בזירה הבינלאומית קטנים, ובימים אלו הספורט המקומי כולו נעצר, אבל מחוץ למדינה הוא המשיך להתקיים גם אחרי רעידת האדמה: ששת הנציגים באליפות העולם בטניס שולחן החליטו להישאר ולקחת בה חלק. "דרך ניצחון, אנחנו מקווים לספק עידוד לתושבי נפאל", אמר פורשוטאם בג'רקריה.

כל השישה מתגוררים בקטמנדו, שנפגעה קשות. אחת מהשחקניות סיפרה שבית הוריה נחרב, אך לא היה בו איש. "מכרים נפגעו וחברים מתו, זה כואב. קשה לשחק", הודתה אחרת, ואלינה מהרג'ן. הם זכו לתמיכה מצד קאסומי אישיקאווה היפנית, שלפני ארבע שנים היתה במצב דומה: אליפות העולם נערכה אחרי רעידת האדמה בארצה. "שחקנים ממדינות אחרות ניחמו אותנו", סיפרה, "ארצה לעשות זאת למען הנפאלים".

ניצחונות רבים לא היו. כל הנפאלים והנפאליות, ביחידים, בזוגות ובזוגות מעורבים, הפסידו בסיבובים המוקדמים. לא משנה. בימים בהם העולם מביט בה ורואה כאוס, הרג, חורבן והרבה ספקות, הצליח טניס השולחן להשאיר את נפאל על המפה גם בספורט.

# data[].attributes.attachment_link.title
כשהאדמה רועדת, הספורט לא עומד מנגד

# data[].attributes.attachment_link.description
בצהרי השבת שעברה, היו לספורט הנפאלי כמה דברים לצפות להם. נבחרת הנערות עד גיל 14 עמדה להתחרות בגמר אליפות דרום ומזרח אסיה בכדורגל שנערכה בקטמנדו. מעבר לגבול, בסין, התכוננו שחקנים נפאלים לפתיחת אליפות העולם בטניס שולחן כעבור יממה. למרגלות האוורסט, כבר החלה צ'ורים שרפה בטיפוס לעבר הפסגה, נושאת עמה מחבט ושתי חולצות של שחקן הקריקט האוסטרלי המנוח פיל יוז.

# data[].attributes.body
https://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-4516446,00.html

# data[].attributes.attachment_link.title
לתפארת מדינת ישראל

# data[].attributes.attachment_link.description
בגיל 17, תאונה מחרידה קטעה את רגליה של פסקל ברקוביץ’. 47 דקות היא שכבה בשלולית של דם, ניסתה לעכל איך חייה השתנו מקצה לקצה וגם קיבלה החלטה: לא לוותר. מאז שפרמדיק הציל את חייה, היא לא עוצרת לרגע, הייתה פעמיים במשחקים הפראלימפיים וכבר חושבת על ריו. הערב היא הדליקה משואה: ”זו סגירת מעגל מטורפת, כאן הבית…

# data[].attributes.body
https://www.themarker.com/markerweek/2012-06-29/ty-article/0000017f-e996-dc91-a17f-fd9f1ac00000

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ב-2004 פנתה חברת נייקי לקרן הסרטן שהקים רוכב האופניים לאנס ארמסטרונג, והציעה לשווק יחדיו צמיד סיליקון צהוב, שיימכר בדולר אחד ורווחיו ייתרמו לפעילות נגד סרטן. נייקי, הספונסרית של ארמסטרונג, רצתה לציין את הניסיון של ארמסטרונג לזכות בפעם השישית ברציפות באחת מתחרויות הספורט הקשות בעולם - הטור דה פראנס - והציעה לייצר 5 מיליון צמידים שיימכרו בדולר אחד ולתרום לקרן עוד מיליון, וכך לגייס 6 מיליון דולר לחקר הסרטן ולעזרה לחולים.

ארמסטרונג ודאג אולמן, אז מנהל בקרן וכיום המנכ"ל והנשיא שלה, חשבו שמדובר ברעיון ממש גרוע. "חשבנו שהם משוגעים", מספר אולמן. "מה נעשה עם 4.9 מיליון הצמידים שלא יימכרו?", שאל ארמסטרונג את הצוות של נייקי. הוא גם התנגד לשימוש בצהוב - צבע החולצה המנצחת בטור דה פראנס.

תחילה התכוונה נייקי להטביע על הצמיד את המוטו שלה - Just Do It, אך לבסוף הוחלט לכתוב עליו Livestrong - כשמה של תוכנית חדשה שיזמה הקרן. "התקשרנו לאנשים ואמרנו 'אנחנו שולחים לכם צמידים'. הם שאלו 'מה נעשה אתם?'", מספר אולמן. "באפריל 2004 השקנו אותם רשמית - והכל נהיה מוזר מאוד".

בטור דה פראנס של אותה שנה, ענדו כל חברי הקבוצה של ארמסטרונג את הצמידים והשיגו ניצחון דרמטי במרוץ. הצמיד הצהוב כיכב בכל פריים. באוגוסט 2004 נערכה האולימפיאדה באתונה, ונייקי חילקה את הצמיד לכל אתלט שמימנה. "ארמסטרונג נהג לשלוח לי הודעות SMS במהלך האולימפיאדה - 'אני רואה את הצמיד על עוד מישהו!'", מספר אולמן. "רץ מרוקאי מוסלמי בשם הישאם אל גרוז' זכה באותה שנה במדליית זהב וכרע להתפלל, וכל מה שראו בטלוויזיה היה הצמיד על פרק היד שלו. מאוחר יותר החל המרוץ לנשיאות ארה"ב, והמועמד ג'ון קרי ענד את הצמיד כל יום. הוא עמד ונופף מול המצלמות - זה היה פשוט שיווק חינם. גם אופרה וינפרי נופפה בסוף התוכנית שלה בצמיד לעבר המצלמה ואמרה 'לכו קנו את זה עכשיו' - ו-100 אלף איש נכנסו לאתר ביום אחד, והוא קרס. בסופו של דבר מכרנו 86 מיליון צמידים. המלאי נגמר, ובראיון ב-CNBC שאלו אותי 'איך לא צפיתם את הדרישה?'. עניתי 'הדרישה למה, לחתיכת גומי ששמים על הזרוע?'".

מאז נוצרו לצמיד אינספור חיקויים ופארודיות. הקרן שינתה את שמה ל-Livestrong, והצמידים צמחו לתעשייה של חולצות, נעליים וכפפות, שנמכרים בחנויות ובאתר נייקי.

עד לאחרונה, 100% מהרווחים ממכירת הצמידים ופריטי הלבוש הלכו לקרן. בצעד יוצא דופן, ביקש באחרונה אולמן מנייקי לשנות את תנאי ההתקשרות - לרעת ליבסטרונג. במקום שליבסטרונג תרוויח 100% מההכנסות, השתיים הסכימו על הסכם של זכיינות וחלוקת רווחים. "מה שהם סיפקו לנו היה נדיב מאוד, אבל לא הגיוני", הוא מסביר. "כשאתה נותן 100% מהרווחים, אתה לא משקיע מספיק בשיווק ובתשתית. זה יותר צדקה מעסק, ואנחנו רוצים לבנות עסק שיעמוד באופן עצמאי. בעולם העמותות יש כאלה שעושות הפרדה - אלה עסקים וזו פעילות שלא למטרת רווח. אני לא מסכים עם התפישה הזו: אם ארגון יכול להרחיב את המשימה שלו - מה טוב".

אולמן לא הוריד את הצמיד מידו כבר שמונה שנים, ופס הסיליקון הצהוב שחוק ודק מאוד. הוא מסובב את הצמיד ומראה לוגו נייקי קטן, מוטבע בסיליקון. "הלוגו היה מוטבע על הצמידים הראשונים שיוצרו, ואחר כך נייקי הורידה אותו. הם הבינו שאם הצמיד יהיה מזוהה עם נייקי, מי שלא אוהב את המותג לא יענוד אותו. העובדה שזה היה צמיד של ליבסטרונג איפשרה לו להגיע גם לספורטאים שממומנים על ידי אדידס".
דמוקרטיזציה של הפילנתרופיה
הצלחתו של הצמיד הצהוב היתה אנומליה שיווקית שנבעה משילוב נדיר בין ספורטאי כוכב, ספונסרית שהשכילה לא להאפיל על המותג החדש ואביזר ידידותי שאיפשר לצרכנים להיות אופנתיים ומוסריים כאחד, במחיר של חבילת מסטיקים. אולמן קורא לכך "הדמוקרטיזציה של הפילנתרופיה". "אף אחד לא אמר לך לענוד את זה, חוץ מאופרה כמובן. זה היה אורגני. אנשים פשוט חלקו את הסיפור".

אך הצלחתה של ליבסטרונג אינה עומדת על צמיד אחד: גם ארגונים עסקיים, כאלה שלא מרוויחים מהילת התהילה של ספורטאי בינלאומי, יכולים ללמוד מהקרן ומאולמן איך מתקשרים עם הצרכן בעידן החדש. בשנות קיומו הצליח הארגון לגייס 468 מיליון דולר, והמטרה היא להגיע ל-500 מיליון עד ליום ההולדת ה-15 שלו, שיצוין השנה. בעידן של משבר כלכלי חריף, המתבטא ביתר שאת בפילנתרופיה, ליבסטרונג ממשיכה לצמוח בקצב של 10%-15% בשנה.

אולמן, יהודי אמריקאי, הגיע באחרונה לישראל לרגל כנס ROI Community, שנערך החודש בירושלים ומאגד 150 יזמים יהודים מכל העולם (ראו מסגרת). הוא נשא את נאום הפתיחה של הכנס, ועוקבי הטוויטר שלו לא היו יכולים לפספס את המאורע: הוא צייץ עליו ללא הפסקה. לאולמן, 35, יותר ממיליון עוקבים בטוויטר - פחות מארמסטרונג עם 3.5 מיליון, אך הישג מרשים לאדם שאינו מפורסם, הממקם אותו ברשימת המנכ"לים הפופולריים ביותר באתר וגרם למגזין "פאסט קומפני" לכנות אותו "אשף השיווק במדיה חברתית בתחום הבריאות".

ליבסטרונג מחזיק במספר העוקבים הגדול ביותר בין ארגוני הבריאות בעולם. איך יוצרים קהילה חברתית כה גדולה?

"חייבים לעשות את זה באופן אותנטי - להיות בתוך הקהילה, להגיב. זה חייב להיות דיאלוג, ולא יכול להיות שהשיחה תלך רק לכיוון אחד. יש ארגונים שדוחפים את המסר ולא מקשיבים - זה כבר סתם שיווק.

"אחד הדברים שעשינו בשלב מוקדם היה לעודד את כולם במשרד להשתמש בטוויטר, אישית או מקצועית. זה יצר לא רק חשבון אחד - אלא הרבה חשבונות. הדבר היחיד שאמרנו הוא שאם אתם מקשרים את החשבון שלכם לליבסטרונג, תהיו זהירים עם הציוצים. זה מיד נתן לנו 50 משתמשים, ואז הבחורים מטוויטר עזרו לנו לקדם את האתר, וזה גדל משם. פגשתי בטוויטר כמה אנשים שנהפכו לחברים טובים שלי.

"יש גם עסקים שעושים את זה כמו שצריך, כמו סטארבאקס או רשת הסופרמרקטים הולפודס. לפני שנתיים חזרתי לאוסטין בערב הראשון של חנוכה, הלכתי להולפודס, ולא מצאתי שם לביבות תפוחי אדמה. צייצתי שאני בהולפודס ואין לביבות. תוך חמש דקות הם כתבו לי חזרה 'חכה בבקשה, הלביבות בתנור'. זה סוג האחריות שמדיה החברתית דורשת ממותג".

אבל מה התועלת האמיתית בעוקבים כה רבים, בעיקר כשחלקם הגדול לא כל כך פעיל?

"שאלה טובה. מה שמשנה אינו המספר הגדול, אלא כמה מהאנשים באמת מעורבים. אבל אם יש לך מיליון עוקבים ורק 10% מהם מעורבים, כבר יש לך קהל גדול. מעולם לא הייתי מאמין גדול במדיה חברתית - לא היה לי חשבון במייספייס או בפייסבוק, עד שמישהו מהמשרד שלנו באוסטין אמר לי ב-2008 'אתה חייב לנסות את טוויטר'. די מהר נהפכתי למאמין, בעיקר כי עבורנו זו דרך לתקשר בחינם ובזמן אמיתי. פעם היינו שולחים ניוזלטר או ממלאים מעטפות, וכיום יש לנו קהילה. זה מדהים.

"אנחנו משתמשים בכך הרבה בפעילות ציבורית, למשל 'תתקשרו למשרד של האיש הזה והזה, כדי לקדם את המטרה הזו'. לפני פגישת האו"ם בנושא מחלות לא מדבקות, שנערכה ב-2010, ביקשנו מאנשים להעלות תמונת פנים לפייסבוק, שכרנו שלט בטיימס סקוור והקרנו את הפנים של כולם עם הכיתוב 'האנשים האלה רוצים שתתמודדו עם הסרטן'. ארגונים פילנתרופיים תמיד ביקשו מאנשים כסף, אבל אנחנו רוצים שתתרמו את הזמן שלכם. זה חזק באותה מידה. זה נותן לאנשים קול. כיום יש לנו עובדת שעוסקת במדיה חברתית במשרה מלאה, ואנחנו צריכים עוד חמישה כמוה".

שני שלישים מהגיוסים של ליבסטרונג באים מתרומות: התורם הממוצע, לדברי אולמן, הוא בן 30-40, אתלטי ומשכיל, עם היסטוריה של סרטן במשפחה. התרומה הממוצעת לאדם היא 71 דולר. לדבריו, המשבר לא פגע באופן משמעותי בגיוסי התרומות של הארגון. "אנשים נותנים את אותו סכום כסף, אבל לפחות מטרות. אנחנו ממשיכים לגדול, אבל שמענו מכמה מהארגונים השותפים שלנו שהם נאבקים. כשנותנים לפחות ארגונים, מי שנופל הוא הארגונים הקטנים, שהכי זקוקים לכסף. הדבר החיובי הוא שזה מכריח את הארגונים ללמוד איך לעבוד ביחד".
לא מפריד בין צדקה לעסקים
ליבסטרונג חבה את קיומה לניצחונו של ארמסטרונג ב-1996 על סרטן האשכים, שהתפשט למוחו, לבטנו ולריאותיו. הוא היה אז רוכב מוכשר, אך בלתי ידוע מחוץ לחוגי האופניים. ב-1999 הוא זכה בטור דה פראנס בפעם הראשונה, נהפך לסלבריטאי עולמי ולסמל לניצחון הרצון על המחלה. שש הזכיות שבאו אחר כך, ברצף חסר תקדים שנמשך עד 2005, ושורה של בנות זוג מפורסמות, כמו הזמרת שריל קרואו והשחקנית קייט הדסון, עזרו למצב את התדמית שלו ולהפוך גם את הארגון למותג בינלאומי.

ב-2008 החל הארגון לשתף פעולה עם ארגונו של ביל קלינטון, בעקבות שיחה שניהלו ארמסטרונג ואולמן עם קלינטון, כשהציע להם טרמפ במטוסו הפרטי לניו יורק. ב-2010 הביא שיתוף הפעולה לסשן ראשון של האו"ם על מחלות לא מדבקות (סרטן היא הנפוצה ביותר). ב-2011 פרש ארמסטרונג מרכיבה תחרותית, ומאז הוא משתתף בטריאתלונים, מקיים רכיבות למען סרטן, מקדם את הקרן שלו (שבה הוא משמש יו"ר) ומבלה עם חמשת ילדיו.

סיפורה של ליבסטרונג מדגים את היתרונות והסכנות הטמונות בזיהוי המוחלט של מותג עם סלבריטאי. ללא ארמסטרונג, על הישגיו ופניו המוכרים, ליבסטרונג לא היתה מוכרת אפילו צמיד אחד. אך כשלפני שנתיים עמד ארמסטרונג לחקירה פדרלית בחשד לשימוש בסמים בעת תחרויות - חקירה שנסגרה ללא כתבי אישום - נאלצה ליבסטרונג לסבול מהנשורת. המדיה מיהרה להספיד את ארמסטרונג, להזכיר את המוניטין שלו כחולה שליטה ולתהות אם זהו גם סופה של ליבסטרונג.

בעיצומו של הסקנדל, מספר אולמן, התפרסמה ב"ניו יורק טיימס" כתבה שבה טען מנכ"ל Charity Nevigator, ארגון לדירוג ארגונים פילנתרופיים, שבמצב כלכלי כל כך גרוע, המשבר הזה יהרוס את הארגון. "כמובן שהגדלתי את הכתבה ותליתי אותה ליד המחשב. מאז אנחנו גדלים כל שנה. במארס האחרון המנכ"ל הזה שלח לי מכתב, שהוא שמח להודיע שהגענו למקום הגבוה ביותר. תליתי אותו ליד הכתבה. הרבה אנשים במדיה היו מאוד ציניים כלפינו. התגובה שלנו היתה 'תבקרו ותראו בעצמכם': אירחנו את אנשי ה'ניו יורק טיימס' ו'וול סטריט ג'ורנל'".

אולמן טוען כי הוא מעולם לא שאל את ארמסטרונג אם יש אמת בהאשמות. "נכון שזה השפיע עלי במשך תקופה מסוימת, אבל הרגשתי שזה לא ענייני". אז גם למד אולמן את חסרונותיו של השיח הווירטואלי. "אנשים כתבו כל מיני דברים מכוערים בטוויטר ובפייסבוק. למזלנו, היו לנו כלים למדוד מה מידת ההשפעה של האנשים האלה, ואם היא היתה קטנה לא התייחסנו לזה. אבל היה מישהו אחד שנאלצנו להסיר מאתרי המדיה החברתית שלנו, כי הוא ממש קילל. עבורנו ועבור האנשים שאנחנו משרתים, זו היתה פשוט הסחת דעת. החולים היו מעוצבנים. היה זרם תת קרקעי של מרמור".

ארמסטרונג פרש בשנה שעברה. זה לא פוגע גם בכם?

"זה אתגר, אבל בעיניי זו גם ההזדמנות הכי גדולה. אחד הדברים שעשינו כבר לפני עשור היה לחקור את כל הארגונים שהקימו מפורסמים - מי הצליח לשרוד כשהמייסד כבר לא היה מעורב ומי לא. יש מעט מאוד מודלים ששרדו מעבר לאנשים. הארגון של כריסטופר ודיינה ריב, לדוגמה, שנוסד על ידי בני הזוג לאחר התאונה שעבר כריסטופר, סובל מאוד מאז ששניהם מתו. איך גורמים לכך שבעוד 20 שנה אנשים יכירו את המותג, אפילו אם הם לא מכירים את הספורטאי? אבל לאנס בסך הכל בן 40, והוא לא בדיוק נח. ועכשיו יש לו אפילו יותר זמן לקדם את הקרן ולהיפגש עם אנשים".
ואז הגיע מייל מארמסטרונג
לפני שאולמן החל להסתובב עם ספורטאים ולחיות במטוסים ("אני שונא לטוס", הוא מעיד, "אין דבר שאני שונא יותר מזה. אבל אני אוהב את העבודה שלי, אז מה לעשות") הוא תיכנן להיות מורה. הוא למד הוראה והיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת בראון, כשיום אחד, כשהיה בן 19, קיבל התקף אסתמה והגיע לחדר מיון. שם עשו לו צילום רנטגן, ולמחרת התקשרו והזמינו אותו לסי.טי. התברר שיש לו גידול בבית החזה. "באותו זמן חשבו שהוא שפיר, כי לא היו לי סימפטומים, ולקח שלושה שבועות עד שהם שלחו אותו למעבדה. זה גידול נדיר, רק 1,000 חולים בו בשנה".

הגידול הוסר בניתוח, שבו הוסרו גם חלק מצלעותיו. "זו היתה הפעם הראשונה שהייתי בבית חולים. זו חוויה מוזרה מאוד לבן 19. זה גיל ביניים, בין ילדות לבגרות. רופאים היו באים ומדברים ישירות להורים שלי, כאילו אני לא שם - ואז פונים אלי ואומרים 'אתה צריך לחתום על הטופס הזה'. בגיל שבו אתה אמור להתנתק מההורים ולבנות לעצמך זהות, אתה פתאום מאבד את העצמאות. וזה נוסף לעניינים הרגילים שבני גילך מתמודדים אתם - בית ספר, עבודה, טיולים, דייטים".

באוגוסט של אותה שנה הוריו לקחו אותו לשיחה. "הם אמרו 'אם אתה רוצה לקחת סמסטר חופש - תרגיש חופשי, אתה יכול להישאר בבית. אבל כל החברים שלך הולכים לקולג'. כאן לא יהיה לך אף אחד'. החזרה לקולג' היתה ההחלטה הכי טובה שקיבלתי בחיים: הלימודים לא היו כל כך חשובים, אבל להיות ליד החברים נתן לי תחושה של נורמליות".

כשאולמן ניסה לקבל תמיכה מארגונים למלחמה בסרטן, הבין שהוא נופל בין הכיסאות. "בארה"ב יש כל כך הרבה ארגונים - אך בכל מקום שהתקשרנו אליו אמרו לנו שאין להם תוכניות לגיל הזה. בארגון אחד אמרו 'אנשים בגילך לא חולים בסרטן'. בגלל המיקום של הגידול, אושפזתי באגף חולי סרטן ריאות. כל הלילה שמעתי שיעולים. החולים לצדי עמדו לפני המוות, ואני הייתי במקום אחר בחיים. הבנתי שאיש לא יודע דבר בקשר לאוכלוסיה הזו, והחלטתי לעשות בעצמי - בעיקר כי לא היה לי מישהו בגילי לדבר אתו".

אולמן החליט להקים ארגון שיספק תמיכה, עזרה ועצה לחולי סרטן צעירים, והקים את Ulman Cancer Fund for Young Adults. ואז, בבדיקה שגרתית, התגלתה אצלו מלנומה, ואחריה עוד אחת - הפעם חודרנית. "הייתי במעונות כשהתקשרו ממשרד הרופא, והיה קשה לא להיות ליד ההורים שלי. הם נסעו לטיול באלסקה, אחרי השנה האיומה שעברנו, ואני הייתי צריך לנסוע להביא אותם משדה התעופה באותו יום ולספר להם. זו היתה החוויה הקשה בחיי, הם היו הרוסים. למזלי, מאז עברתי 25 ביופסיות, והסרטן לא חזר".

אולמן סיים את הלימודים וקיבל תעודת הוראה, והמשיך לפתח את הארגון שהקים. ב-1997 הוא קיבל מייל מארמסטרונג - אז רוכב אופניים אלמוני יחסית. "לא הכרתי אותו כל כך, אבל זכרתי שהיה לו סרטן. חשבתי, איזה מייל נחמד. התחלנו להתכתב בקצב של פעם בשבוע בערך".

ב-1999 זכה ארמסטרונג בטור דה פראנס הראשון שלו, ובאותה שנה הזמין את אולמן לאירוע של הקרן שלו. ב-2000 הציע ארמסטרונג לאולמן לעבור לאוסטין ולהצטרף לארגונו. "זה לא היה משהו שחשבתי עליו, אבל שישה חודשים לאחר מכן עשיתי את זה". כשאולמן הצטרף לארגון, הוא מנה שלושה אנשים שעסקו בעיקר בגיוס תרומות, שאותן הפנו לארגונים שעסקו בחקר הסרטן. "הבנו במהרה שהצד שלא מטופל הוא איכות החיים של החולה - מה קורה למישהו כשהוא מאובחן, איך מתקשרים עם המשפחה, איך חוזרים לעבודה, מה קורה לחולים אחרי 10 שנים. כיום אנשים רבים שורדים סרטן, אבל מה קורה להם אחר כך? הפסקנו לממן סוגים מסוימים של מחקרים, והתחלנו לממן אחרים".

כדוגמה מציג אולמן מחקר שעסק בנשים שחלו בסרטן השד, וכתוצאה מהמחלה סבלו מחסימה במערכת הלימפה. הרופאים הורו להן לא להזיז את זרוען, אך במחקר שנערך באוניברסיטת הרווארד בשיתוף עם ליבסטרונג, הן התבקשו דווקא להשתתף בספורט מאומץ. התוצאה: שיפור באיכות החיים וגם בתוצאות הרפואיות בטווח הרחוק. "לקחנו את התוצאות, פנינו ל-YMCA וביקשנו מהם לפתוח תוכנית אימונים לנשים כאלה, במימון שלנו. הם אוהבים את זה כי התוכנית מביאה להם עוד מנויות, ואנחנו שואפים שהם יתחילו לממן את התוכנית".

כיום עוסקת ליבסטרונג במגוון תוכניות - לאפרו-אמריקאים, להיספנים, למבוגרים ולצעירים, ומתמקדת במחקר ובאיכות חיי החולים והשורדים. לפי האתר שלה, ב-2010 היה תקציבה כ-35 מיליון דולר, ש-81% מתוכם הושקעו בתוכניות שונות. ב-2011, לפי דו"חות הארגון, הם חסכו לחולים ולשורדים 3 מיליון דולר בהוצאות רפואיות ואישיות - כולל השתתפות בהוצאות רפואיות והנחות בטיפולי פוריות לחולים צעירים. באותה שנה הם הרוויחו 3 מיליון ממכירת מרצ'נדייז, ועוד 15 מיליון משיווק ומזכיינות.
המטרה הבאה: יצרניות הסיגריות
בתחילת החודש היו אולמן, ארמסטרונג וליבסטרונג מעורבים במרוץ לא ספורטיבי בעליל - מול חברות הטבק הגדולות. ארמסטרונג והארגון עשו ככל יכולתם כדי לגרום למצביעים בקליפורניה לתמוך בהצעת חוק הידועה בכינויה "הצעה 29", שמטילה מס של דולר אחד על כל חפיסת סיגריות. לפי הערכות, המס עשוי להכניס למדינה כ-730 מיליון דולר, שיופנו למימון מחקרי סרטן.

ארמסטרונג וראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג עזרו לגייס 18 מיליון דולר למאבק - בהם 1.5 מיליון שהגיעו מתקציב ליבסטרונג. אלא שחברות הטבק הגדולות, שפחדו מהפסד הכנסות במדינה המאוכלסת בארה"ב ומתקדים מסוכן, השקיעו 50 מיליון דולר בקמפיין נגדי, תוך שהן פורטות על נימי שנאת המסים של הבוחר האמריקאי - ושיעור התמיכה בחוק צנח מ-67% במארס ל-53% במאי. בסופו של דבר נדחתה ההצעה.

"זו משמעותו של כסף תאגידי בלתי מוגבל בפוליטיקה", אמרה שדרנית MSNBC רייצ'ל מדו על המהפך, "הוא יכול למחוק כל סוגיה וכל הצעה. הוא יכול לגרום ל'אני שונא סרטן' ליהפך לרעיון מפסיד. אפילו בסוגיה פופולרית ובלתי ניתנת לוויכוח כמו זו, כסף תאגידי הוא כל שנדרש כדי להפוך את היוצרות".

למה להילחם בחברות הטבק? למה לא פשוט לגייס מהן כסף?

"אם יש דבר אחד שאפשר לעשות כדי להילחם בסרטן, זה להיפטר מטבק. נקודה. טבק אחראי ליותר מ-50% ממקרי הסרטן בכל העולם - לא רק סרטן הריאות, אלא גם סרטן הגרון והפה. אחת הדרכים האפקטיביות ביותר לגרום לאנשים להפסיק לעשן היא להעלות את מחיר הסיגריות. בניו יורק חפיסת סיגריות עולה 10 דולרים, ושיעור המעשנים שם נמוך ביותר. אם ההצעה תעבור, היא תציל הרבה אנשים. למרבה הצער, לחברות הטבק יש הרבה כסף והן חסרות רחמים: הן גייסו אפילו רופאים לפרסומות שלהם, ויש להם לובי רחב משאפשר לדמיין".

הוצאתם על זה הרבה כסף.

"רוב הדירקטורים שלנו הם יזמי הון סיכון, שרואים דברים דרך פרספקטיבה של סיכונים והחזר על השקעה. זה מעודד תרבות יזמית. אמרנו להם 'אנחנו רוצים להשקיע 1.5 מיליון ולהרוויח 730 מיליון', והם אמרו 'הלוואי שתהיה לנו השקעה כזו'. חברות הטבק משקיעות 50 מיליון, אבל עלולות להפסיד מיליארד. אנחנו אוהבים לבחור את המלחמות עם ההשפעה הגדולה ביותר". ￼
דאג אולמן
מנכ"ל ונשיא ליבסטרונג, קרן הסרטן של לאנס ארמסטרונג גיל: 35 מצב משפחתי: נשוי + 1 מגורים: אוסטין, טקסס השכלה: תואר ראשון בהיסטוריה אמריקאית ובהוראה
הצמיד הצהוב של קרן ליבסטרונג
אפריל 2004

מועד ההשקה

5 מיליון

מספר הצמידים שיוצרו במהדורה הראשונה

1 מיליון דולר

העבירה נייקי לקרן הסרטן של לאנס ארמסטרונג עם השקת הצמידים

6 מיליון דולר

היו אמורים להכניס הצמידים בסך הכל

כ-68 מיליון

צמידים נמכרו עד היום

כ-69 מיליון דולר

הכניסה הקרן בסך הכל מהצמידים

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
הרבה יותר מצמיד צהוב: קרן הסרטן של לאנס ארמסטרונג ממשיכה לצמוח

# data[].attributes.attachment_link.title
הרבה יותר מצמיד צהוב: קרן הסרטן של לאנס ארמסטרונג ממשיכה לצמוח

# data[].attributes.attachment_link.description
רוכב האופניים המיתולוגי לאנס ארמסטרונג ומנהל קרן הסרטן שלו, דאג אולמן, הצליחו להפוך את הארגון הפילנתרופי שלהם לאחד המצליחים בארה"ב, בין השאר בזכות שיווק מסיבי של צמיד סיליקון פשוט - ובדרך לנצח את מחלת הסרטן ■ בראיון אתו מספר אולמן איך הופכים תכשיט זול למכרה זהב

# data[].attributes.body
https://sports.walla.co.il/item/2503618

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שחקני מכבי תל אביב קיבלו היום (רביעי) חופש מאימונים ונציגות של הקבוצה ניצלה את זה כדי להשתתף בפעילות חברתית-קהילתית מבורכת. אמש עברה הקבוצה הרצאה במתחם האימונים בקרית שלום לציון יום השואה הבינלאומי אותה העבירו נציגי הקרן לרווחה של נפגעי השואה והחברה להשבת רכוש. ניצול השואה יעקב זילברשטיין, יושב ראש העמותה האלוף במיל' אלעזר שטרן ועודד ברידא, מנכ"ל בית טרזין שוחחו עם הקבוצה. בתוך כך נרתם המועדון לפרויקט שיפוץ בתים של ניצולי שואה והיום הגיעו מספר שחקנים מהקבוצה לביתו של אברהם אברהם, ניצול שואה בן 92 המתגורר בחולון וביתו עובר שיפוץ.

ברק יצחקי, גל אלברמן, שרן ייני, יואב זיו וגיא חיימוב, נרתמו לעזרה ועסקו במשך שעות בעבודות השיפוץ, שכללו נקיונות, צביעה, עבודת שפכטל ועוד, כשהם עוטים על עצמם חולצות של 'חיים בכבוד', ניידת תחזוקה ושיפוצים למען ניצולי השואה, שחיים בישראל. יצחקי התרגש מאוד כאשר אברהם פנה לעברו ואמר לו כי הוא זוכר אותו כשחקן במדי בית"ר ירושלים, קבוצתו האהובה. יצחקי הודה לקשיש ואמר: "אני נהנה מאוד ממה שאנחנו עושים היום. באנו לפה למטרה טובה ולא כדי שיצלמו אותנו. מי שרואה אותנו בבית, נשמח שישים יד ויירתם לעזור בפרוייקט החשוב הזה".

יצחקי אף התייחס לשירי השואה הנשמעים מדי פעם ביציעים והוסיף: "זו בושה וחרפה לאותם אוהדים ששרים שירי שואה ודברים גזעניים. אין לזה מקום בכדורגל. אני חושב שצריך למצות איתם את הדין. אנחנו בכדורגל צריכים קהל טוב שתומך ואוהב. אם הענישה כלפי אותם אוהדים שמתנהגים ככה תהיה קשה, אז אני בטוח שזה יהיה אות אזהרה לכל המקללים".

רוני קלינסקי, מנכ"ל הקרן לרווחה לנפגעי השואה, ניצל את ההזדמנות כדי להודות למועדון מכבי תל אביב, ואמר: "ביחד עם החברה להשבת רכוש נספי השואה, אנו מצליחים לטפל במאות בתים של ניצולי שואה נזקקים. אין ספק שהזמן פועל לרעתנו וכל יוזמה מבורכת כמו של מיטש גולדהאר ומכבי תל אביב הינה דוגמה למופת מעבר לשיפוץ עצמו שהוא בעל חשיבות עליונה לכל ניצול שואה".

שחקני הקבוצה ישובו מחר לאימונים, לקראת משחק הליגה הקרוב נגד עירוני קרית שמונה, שיתקיים ביום שני בבלומפילד. מהמשחק ייעדר הבלם המונטנגרי סאבו פאביצ'ביץ' שצבר חמישה כרטיסים צהובים, כאשר רוברטו פונצ'ץ צפוי להחליפו בהרכב.

מכבי תל אביב בוואלה! ספורט

כדורגל ישראלי בוואלה! ספורט

# data[].attributes.attachment_link.title
יצחקי: "בושה לאותם אוהדים ששרים שירי שואה" - וואלה! ספורט

# data[].attributes.attachment_link.description
שחקני מכבי תל אביב קיבלו היום (רביעי) חופש מאימונים ונציגות של הקבוצה ניצלה את זה כדי להשתתף בפעילות חברתית-קהילתית מבורכת. אמש עברה הקבוצה הרצאה במתחם האימונים בקרית שלום לציון יום השואה הבינלאומי אותה העבירו נציגי הקרן לרווחה של נפגעי השואה והחברה להשבת רכוש.

# data[].attributes.body
https://www.haaretz.co.il/sport/basketball/2005-01-12/ty-article/0000017f-dba9-db5a-a57f-dbebaf140000

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"אני לא נחמדה לאנשים, וזה טוב שאומרים שאני כועסת. כולם יכולים להמשיך לחרבן לי על הראש, אבל אם נעשה עוול אני אמות ואיאבק נגדו. חוש הצדק הזה, שרבים מגדירים אותו כחולני, עדיף מאשר להפנים את כל הדיכוי הגברי הזה. כל בוקר אני קמה כועסת ולא מפתיע אותי שהכעס שלי גורם לאנטגוניזם אצל הרבה אנשים. הרי לנשים אסור לכעוס, רק לצחוק ולחייך. זה כמו שלא יכולים לשמוע מזרחיים מקטרים, כי העיקר לשמור על הסטטוס קוו. מצחיק אותי שמפחדים ממני כי פתאום הפכתי בעיני רבים לכוחנית, להתגלמות המימסד. אנשים פשוט אוהבים לשנוא אותי כי אני מעצבנת את כולם".

מבקרים רבים יש לאורנה אוסטפלד, אולי האישה הבולטת ביותר בספורט הישראלי. הלהט הרגשי בתגובות כלפיה דומה רק לזה שמפיקה מאמנת ומנהלת קבוצת כדורסל הנשים של א.ס רמת השרון בעצמה. בשנים האחרונות נוצרה זהות ברורה בין כדורסל נשים לרמת השרון, והמאבק הציבורי שמנהלת אוסטפלד נגד המימסד הספורטיווי, אותו היא מכנה "גברי ושובניסטי". מאבק שהקים עליה לא מעט מתנגדים, אבל גם הביא לה מעריצים.

מעטים חולקים על הצלחתה של אוסטפלד להגיע לתודעה הציבורית וכמעט אין מי שמפקפק בכך שהיא ניחנה באישיות חזקה. אבל גם בין אלו שמסכימים עם המסר הפמיניסטי של אוסטפלד והפיכת רמת השרון לשופר של כדורסל הנשים בישראל, יש לאוסטפלד לא מעט מבקרים. הדרך והגישה שלה מהוות עבורם את הבעיה. כך למשל בעמדה הבלתי מתפשרת ומצטדקת שלה לחלוקת תקציב שווה בין קבוצות הגברים לנשים. אוסטפלד מצטיירת אז כדמות תוקפנית, אגרסיווית, שמרחיקה ממנה גם את אלה התומכים בהשקפתה.

על תכונה אחת של אוסטפלד אין עוררין בקרב מתנגדיה ותומכיה: היא לא נחמדה. מבקריה, שהתראיינו כאן, העדיפו לשמור על עילום שם. "אנחנו חוששים ממנה", תירצו.

אוסטפלד, 49, שיחקה בהפועל ירושלים, הפועל תל אביב ורמת חן. המהפך חל אצלה בגיל 35, כשלאחר 9 שנות נישואין (לאוסטפלד שני ילדים) התגרשה מבעלה ועברה להתגורר ולשחק ברמת השרון. עד גיל 42 היתה מאמנת ושחקנית הקבוצה ובמהלך אותן שנים הקימה את מחלקת כדורסל הנשים של רמת השרון. מפעל חיים שכולל קבוצות כדורסל לילדות, נערות ונשים. בגיל 42 החליטה להתמקד באימון בלבד. "רציתי לעשות משהו משלי, בסגנון שלי, כשאני אחראית על הקבוצה ולא חבורת עסקנים", היא מסבירה.

לפני שלוש שנים עלתה רמת השרון לגמר גביע רונקטי. שנה לפני כן הגיעה אליצור רמלה לחצי גמר גביע רונקטי, אבל הסיקור התקשורתי היה דל במיוחד. עונה אחר כך, כאשר רמת השרון הגיעה למשחק הגמר, שודר המשחק בערוץ הראשון וערוץ הספורט והעיתונות הכתובה היללה את הקבוצה. רמת השרון הפסידה בגמר, אבל אוסטפלד ניצלה היטב את הבום התקשורתי: כמה שעות לפני המשחק מול הספרדיות הפגינו השחקניות יחד עם הנהלת הקבוצה נגד אונס נשים. עבורן, הן טענו, פעילות זו חשובה לאין ערוך מהניצחון במשחק.

אבל לא כל מאבק של אוסטפלד הוא נקי כל כך. לאוסטפלד זוכרים עכשיו בעיקר את ההשוואה שערכה בין התנהגות אוהדי בני יהודה לבין הנאצים. "היו שם 20 אוהדים שהשתלטו על כולם", היא אומרת. "המון שנים אני על סף חוויה שקרובה מאוד לתקיפה מינית וכולם מעדיפים תמיד להתעלם מזה. אז אולי לא היה נכון להשוות אותם לנאצים, אבל זה בהחלט הרגיש כמו אונס קבוצתי. לאחרים קל להתעלם מהתנהגות כזו כשזה בא על חשבון הגוף והנפש שלי".

"יש לאוסטפלד אישיות חזקה, אז ככה זה יוצא לה", מסביר עמית הזז, שמזה שלוש שנים עסוק בהכנת סרט על הקבוצה. "אין ספק שיש לה פתיל קצר והאנרגיה שהיא מתנהלת איתה מכילה הרבה כעס. אבל לא צריך לשפוט אותה, זו פשוט היא. נכון שרבים יטענו כי היה עדיף לו היתה מתעלמת מהתנהגות האוהדים, אבל בזכות תגובותיה היא הצליחה להעלות את כל התופעה הזו למודעות. הטלוויזיה התייחסה לזה ופתאום רואים שוטרים במשחקים. זה הישג גדול והתייחסותה הלוחמנית להתנהגות תוקפנית של אוהדים גרמה לכולם להתעמת עם תופעה ארוכת שנים.

"אורנה היא גם היחידה שהעזה להתעמת עם חלוקת התקציבים של המועצה ברמת השרון. היא הגישה נגדה בג"ץ, שעומד להיות מוכרע תוך חודש ימים. עבורה הצדק הוא אבסולוטי. היא צודקת בדבריה, שכאשר מגיעים לנשים אז תמיד יש פחות תקציב, תמיד מסתכלים עליהן בצורה מוזרה ותמיד ינסו לאזן את הסיקור התקשורתי שנותנים להן עם סיקור מקיף יותר של ספורט הגברים. הרבה אנשים מגדירים את עצמם כפמיניסטים, אך בעת ובעונה אחת ידרשו ממנה להיות בכל זאת יותר רגישה ובכל זאת יותר נחמדה. פשוט נמאס לה מעניין ה-'בכל זאת' הזה, והיא מתעצבנת על אמירות אלה בכל פעם מחדש".

את הבג"ץ נגד מועצת רמת השרון הגישה אוסטפלד ב-4 ביולי 2001. "כל השנים חילקו את הכסף ללא קריטריונים ובצורה לא שוויונית", היא מסבירה. "חלוקת התקציב היתה לפי מי שלחץ יותר, וכמובן שהגברים קיבלו הרבה יותר. אנחנו הקבוצה היחידה ברמת השרון שמשחקת בליגה הלאומית וכיוון שכך יש לנו גם את ההוצאות הגבוהות ביותר. בשנה האחרונה, למשל, קיבלנו מהמועצה 650,000 שקל, בעוד קבוצת כדורסל גברים שנמצאת בליגה שלישית קיבלה את אותו סכום וקבוצת כדורגל הגברים, שגם היא נמצאת בליגה שלישית, קיבלה מיליון וארבע מאות אלף שקל. אנחנו הקבוצה היחידה שמצליחה לגייס כספים ממקורות אחרים עצמאיים, בין אם מדובר באנשים שתומכים בנו ובין אם מדובר בחברת 'יס' שעוזרת במימון. עסקני הספורט ברמת השרון, יחד עם המועצה, מסרבים להכיר בערך המוסף שמביאה הקבוצה לעיר. המועדון הזה קם מכלום ורבים מעדיפים להתעלם מהמלחמה שאני וחברותיי צריכות להילחם עם גורמים שרוצים להכשיל אותנו. קל מדי להגיד שאני אגרסיווית, אבל אנחנו פשוט מצליחות יותר מגברים והם לא יכולים לסבול את זה".

העובדה שקבוצת רמת השרון נהנית מתקציבים החורגים מתמיכת המועצה, מולידה מתנגדים נוספים: "חלק מהשנאה כלפי הקבוצת נובעת ממכך שתופשים אותנו כאליטיסטיות אשכנזיות. עשיתי מאמצים רבים לשלב את נשות שכונת מורשה בקבוצה שלנו, ועל אף שאני מבינה את הכעס איני מוכנה לקחת אותו עלי. אני אמנם אשכנזיה, אבל אני לא הכתובת למאבק שלהם. אני לא מרגישה שהקבוצה מייצגת את רמת השרון האליטיסטית, כי אנחנו אלה שעומדות מול המימסד ועושות דברים בשביל הקהילה כולה. חשוב לי להדגיש כי אני ורחל אוסטרוביץ' (יו"ר הקבוצה) לא מקבלות שכר ועושות הכל בהתנדבות".

מאבקה הפמיניסטי למען שוויון נשים נעשה במסגרת ספורט שמתאפיין בתחרויותיות. התפישה התחרותית והקפיטליסטית, בצד הקודים הגבריים המאפיינים את הספורט התחרותי, אינם מסתדרים תמיד עם תפישת עולמה. "הצבא והספורט הם שני מרחבים דומים שמשותף להם הקוד הגברי והתפישה של משחק סכום אפס, בה רק צד אחד מנצח", אומרת ד"ר אורית קמיר, חוקרת פמיניסטית מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. "אלו מרחבים שבהם אתה משיג את הכל או לא כלום, ותמיד על חשבון האחר. אין ספק שזה הפוך לחלוטין מהתפישה הנשית-פמיניסטית המקובלת היום. יש קורולציה בין מידת היוקרתיות של ענף חברתי מסוים לבין הגבריות שלו. ככל שענף חברתי גברי יותר, כך הוא יוקרתי יותר וחדירה אליו עלולה להיות במחיר של משחק לפי הקודים הגבריים. יש כאן בעייתיות".

"זה נכון שהעיסוק שלי מתנגש לעתים עם הרעיון הפמיניסטי", מודה אוסטפלד, "אבל אני פשוט אוהבת כדורסל. בכל תחום עיסוק בו את רוצה להיות מספר אחת, את נכנסת לתחרות שמעיקרה היא תפישה גברית. הפמיניזם שלי נותן לי עוגן במיוחד כשאני מפסידה ואז אני נזכרת שהעשייה אינה חשובה פחות מהניצחון.

"בכדורסל, לעומת כדורגל למשל, יש רק ניצחון או הפסד. אני זוכרת שישבנו כולנו אחרי שזכינו בגביע המדינה ואחת הבנות שאלה פתאום, 'מה השטות הזו'? פתאום הגביע נראה כל כך חסר משמעות. לצערי אנו חיות בחברה בה הכל נמדד לפי ניצחון או הפסד, ואת צריכה להוכיח את ניצחונך ולהראות אותו לכולם. התוצאה היא שאת נמדדת לפי ערכים גבריים בלבד".

"מכל עבר אומרים לי שאני צריכה לקום וללכת", היא ממשיכה, "שצריך להביא גבר שיסדר את הקבוצה, אז שאני אוותר? אני המאמנת היחידה כיום ועל אף שיש כאן קונפליקט בין העיסוק בספורט לבין העיסוק הפמיניסטי, אני לא מתכוונת לוותר. הפעילות שלי מאפשרת לילדות לעסוק בספורט שנתפש חברתית כגברי, אבל עם פחות לחץ חברתי. עצם העיסוק שלי בתחום שמותר רק לגברים הוא עשייה פמיניסטית, ואני מנסה לשלב קודים נשיים במרחב גברי. המשחק שלנו הוא יותר קבוצתי, ומידת האינטראקציה בין השחקניות גדולה יותר ביחס לגברים. כל מה שאני עושה יחד עם קבוצתי הוא להתנגד לעולם הגברי מסביב. וגם לכל אלה שמתחזים לפמיניסטים".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
דורית אברמוביץ

# data[].attributes.attachment_link.title
אבסולוט אוסטפלד

# data[].attributes.attachment_link.description
"אני לא נחמדה לאנשים, וזה טוב שאומרים שאני כועסת. כולם יכולים להמשיך לחרבן לי על הראש, אבל אם נעשה עוול אני אמות ואיאבק נגדו. חוש הצדק הזה, שרבים מגדירים אותו כחולני, עדיף מאשר להפנים את כל הדיכוי הגברי הזה. כל בוקר אני קמה כועסת ולא מפתיע אותי שהכעס שלי גורם לאנטגוניזם אצל הרבה אנשים.

# data[].attributes.body
https://www.haaretz.co.il/sport/2011-08-01/ty-article/0000017f-db22-df9c-a17f-ff3ad0950000

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
המונים צעדו שלשום מכיכר הבימה, דרך רחוב אבן גבירול, בואכה רחבת מוזיאון תל אביב, בעצרת המחאה נגד מחירי הדיור ויוקר המחיה. זוגות צעירים, סטודנטים, נשים וטף, זקנים וילדים, אמהות ואבות, מיטב הנוער. כולם היו שם להביע תמיכה והזדהות, להציף את הרחובות ולזעוק נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה.

עמוק בתוך ההמון, לבוש בטי שירט ומכנסיים קצרים, כפכפים לרגליו, התהלך מיכאל זנדברג עם אופניו, חיוך רחב על פניו. זנדברג אמנם לא צעד בראש חבורה צעקנית, אלא הסתפק במחיאות כפיים סמליות ותרם את חלקו למאבק בעצם נוכחותו. רחוק ממנו צעד גם אורי אוזן ממכבי פתח תקוה. שניהם לא היססו להפגין בפומבי את מחאתם.

אוזן אף הגדיל לעשות וצייץ בטוויטר אמירות תקיפות ונוקבות נגד ראש הממשלה. "נמאס מביבי ומברק שאונסים אותנו כבר 15 שנה", הוא צייץ לפני מספר ימים, "שיילכו הביתה כבר וייתנו לחיות". בהמשך הוסיף ציוץ נוסף והצהיר: "כולנו במאבק שיאפשר לנו לחיות, ולא לעבוד כל חיינו כדי לממן בעלי הון ומגזר של פרזיטים".

הרבה אומץ נדרש מהשניים כדי להשתתף במחאה. ספורטאים בכלל, וכדורגלנים בפרט, נמנעים לרוב מהשתייכות פוליטית, מחשש שתחזור אליהם כמו בומרנג בדמות קללות מהיציע. הם מעדיפים להדיר רגליהם מעיסוקים שנויים במחלוקת ולהישאר ככל האפשר בלב הקונצנזוס. לאוזן אף פעם לא היתה שאיפה כזאת. "אין לי בעיה להזדהות פוליטית", הוא מבהיר, "בעבר הייתי חבר מפלגת שינוי. אני לא דופק חשבון לאף אחד, ואם מישהו יקלל אותי בגלל דעותיי הפוליטיות, שיבושם לו. אני אדם פרטי וזכותי להביע את דעתי בכל מקום. לא נתקלתי בקללות בגלל השתייכותי הפוליטית, אולי כי אני לא אייקון גדול. אני יכול להבין שחקנים שחוששים להזדהות פוליטית, אבל לי אין בעיה עם זה".

אתמול צייץ בטוויטר גם דקל קינן, בלם הנבחרת וקארדיף האנגלית: "העובדה שחברים שלי, עם תארים אקדמיים, ואחרי קרבי, מתקשים לגמור את החודש, ונלחמים על משהו בסיסי ביותר, פרנסה בכבוד, גורמת לי להזדהות עם המאבק".
שמור את הדעות שלך לעצמך
אוזן וזנדברג, שגם הוא ניצב בצדה השמאלי של המפה הפוליטית, הם אנטי תזה לחבריהם הספורטאים. מלומדים, משכילים, מתנסחים ברהיטות ובעלי אג'נדה ברורה ומוצהרת. מעטים מרשים לעצמם ללכת בעקבותיהם. אמירה כזו או אחרת, הם יודעים, עשויה לחולל מהומה רבתי וחסרת פרופורציות. זנדברג הבין זאת כששיחק בבית"ר ירושלים, והתבקש להימנע מאמירות מיותרות. אבירם ברוכיאן, לעומת זאת, כשל בלשונו כשהצהיר כי אין לו התנגדות להחתמת שחקן ערבי בבית"ר. את המהומה שחולל חש היטב על בשרו. האוהדים איימו להעביר אותו שבעה מדורי גיהנום, וברוכיאן לא חשב פעמיים לפני ששחרר מיד הודעת חרטה. עם אוהדי בית"ר הרי לא מומלץ להסתבך.

"זה בעייתי מאוד להזדהות פוליטית", אומר זנדברג, "שחקנים נמנעים מזה כי הם לא רוצים ליצור בעיה מול הקהל. גם המועדון לא מעוניין ששחקניו יהיו מעורבים פוליטית. הדעות שלי ידועות, אבל מעולם לא התבטאתי פומבית. אני מניח שאם הייתי יוצא בהצהרות המועדונים היו אומרים לי לשמור את זה לעצמי. זמרים ואמנים, בניגוד אלינו, אינם שייכים למועדונים, אלא אנשים פרטיים".

הכדורסלן אורי יצחקי מנסה לשרטט קו בין מחאה חברתית להבעת דעה פוליטית: "ספורטאים הם אנשים פרטיים, ואם מישהו מאמין במחאה ראוי שהוא יהיה מעורב כי יש לו השפעה תדמיתית. אני מצטער שזה לא קורה. פוליטיקה זה משהו אחר. לשחקנים יש דעות, אבל הם לא מביעים אותן בפומבי כי הם לא רוצים לערב פוליטיקה בספורט. זה יכול לפגוע ביחסים בתוך הקבוצה ובתוך נבחרת, אם למשל אתה פעיל במפלגה מסוימת ומשחק עם שחקן שחושב אחרת. ראינו את התגובות שהתקבלו בעקבות האמירה של גל נבו".

לא שתקו | ספורטאים שניצלו את מעמדם כדי להביע מחאה
"ספורטאים מעדיפים להישאר ניטרליים כי במדינה שלנו אי אפשר לדבר על דברים באופן ענייני", אומרת כדורסלנית נבחרת ישראל, ליעד סואץ-קרני, "כל מי שאומר משהו ישר חוטף, אז בשביל מה להכפיש את עצמנו?".

גם אורנה אוסטפלד, מאמנת רמת השרון, התייצבה לצד המפגינים. "אולי בין 100 אלף איש היו גם שחקניות, אבל אני לא ראיתי", היא מספרת, "הן בטח עסוקות בלארגן לעצמן דקות משחק. פעם לשחקניות היתה יותר מודעות חברתית, ולא רק להן, גם להרבה אנשים במדינה. היום מקבלים את מה שיש כעובדה. רמת השרון קיימת בשביל ספורט, אבל יש לה אידאולוגיה, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם הקהילה. ב-1999, למשל, ביום ששיחקנו בגמר גביע רונקטי, הפגנו ביחד עם בחורה שנאנסה".

אוסטפלד היא גם פעילה פוליטית שעמדה בראש רשימת "מרץ" בבחירות ברמת השרון ב-2003, ונבחרה למועצה. לפני חצי שנה התפקדה למפלגת העבודה. "אני רוצה לעזור לשלי יחימוביץ'", היא מסבירה. "אנשים מפחדים להביע עמדה פוליטית, או שאולי פשוט אין להם כזאת".
ברשימה השחורה של ראש העיר
סוציולוג הספורט פרופ' אמיר בן פורת יודע לשים את האצבע לסיבה שבעטיה נמנעים ספורטאים מלהיכנס לקלחת הפוליטית. "התלות של כדורגלן במועדון שלו, למשל, היא גדולה", הוא מסביר, "הבעת דעה המנוגדת לדעתו של הבעלים יכולה לעתים לגמור את הקריירה של השחקן בקבוצה. בנוסף, הבעת דעה פוליטית עלולה לגרום לספורטאים לאובדן הכנסות אפשריות מקמפיינים פרסומיים. כך שהם אמורים להישאר בקונצנזוס ולהתרחק מפוליטיקה. אם ברוכיאן לא היה חוזר בו מאמירתו, האוהדים היו מחסלים לו את הקריירה. גם במקרה של מחאת האוהלים - ברגע שהיא תזוהה עם השמאל סביר שהספורטאים יברחו ממנה. זה קורה בכל העולם".

"בכל פעם שספורטאי היה מעורב במשהו פוליטי היה לזה אפקט שלילי", מסביר שמעון אמסלם, בעבר כדורסלן הפועל תל אביב וכיום המנהל המקצועי של עירוני אשקלון, "כששיחקתי בהפועל עזרתי לאביגדור קהלני ואחר כך גם לדן דרין, שהתמודד מול רון חולדאי על ראשות עיריית תל אביב. זה פגע בי גם מצד התקשורת, שאמרה שבחרתי בצד הלא נכון, וגם מצד חולדאי, שנתן לשאול איזנברג (אז יו"ר הקבוצה) הוראה חד משמעית - להעיף אותי מהקבוצה או שהוא יפסיק לתמוך בה. ספורטאים לא מנותקים ממה שקורה במדינה, אבל הם במעמד אחר. אין להם בעיה להיות פעילים בנושאים אוניברסליים כמו המאבק לשחרור גלעד שליט, אבל בנושאים שיש עליהם מחלוקת הם מעדיפים להיות בשקט".

ואולי זה בכלל לא תפקידם של ספורטאים, להתערב בעניינים פוליטיים? "אני עוקבת אחרי המחאה, קוראת ומתעניינת", אומרת מדליסטית הכסף מברצלונה 92', יעל ארד, "אבל אני לא רואה את עצמי כזו שתיקח חלק בהובלת המאבק. אני מעורבת בהרבה דברים, אבל לא נוהגת לעשות זאת בפומבי. גם אם אני הולכת למאהל של משפחת שליט, אני לא עושה את זה לעיני התקשורת, אלא מתוך ההזדהות הפרטית שלי. אני לא נואמת בכיכר העיר כי אני לא חושבת שיש לי משהו מיוחד להביא. אמנים כמו דויד גרוסמן מביאים זווית אחרת, אבל האם כדורגלן שאין לו בעיות כלכליות יכול לקדם את המאבק? מה גם שלספורטאים אולימפיים למשל, ששוהים בחו"ל 200 יום בשנה, אין זמן להשתתף בדברים כאלו, ואני לא חושבת שאפשר לצפות מהם לעשות את זה. הם מקדישים את חייהם למטרות מאוד ברורות".

"אני לא חושבת שספורטאים יכולים לתרום יותר מאשר האזרחים האחרים", אומרת לידיה חטואל-צוקרמן, סייפת אולימפית לשעבר וכיום יו"ר איגוד הסיוף, "זה לא שיש לנו דלת פתוחה לשר האוצר. אולי היתרון שלנו הוא שיש לנו גישה ישירה לכתבים, ששמחים להקשיב לנו. אם לא הייתי נשאלת על זה, לא הייתי מביעה את דעתי כי לא חשבתי שמישהו יתעניין בה באופן מיוחד. יכול להיות שאם תהיה מחאה בעכו או בסביבה, אגיע לשם".
גם המוסדות לא ממש בעד
כשמארגני מחאת האוהלים החליטו להזמין אמנים למאהל, לא עלתה בדעתם האפשרות לחשוב על גיוסם של ספורטאים בכירים. הסיבה לכך פשוטה - שימוש באייקונים ספורטיביים איננו טבוע בחברה הישראלית. "האמת שלא חשבנו על זה", אומר רגב קונטס, מראשי המאבק, "חשבנו להביא זמרים ואנשי רוח בשביל המורל והאווירה. לא חשבנו להביא סתם ידוענים כדי לא להפוך את זה לסיפור של יחצנות".

הפועל תל אביב גרמה להם לחשוב קצת אחרת. המנכ"ל ניר ענבר ביקש לחבר את המועדון עם המאבק ש"אין צודק ממנו", כדבריו, והחליט להזמין את ראשי המאבק כאורחי הקבוצה בדרבי אתמול. "זהו מאבק א-פוליטי", הסביר ענבר, "יש סביבו קונצנזוס בחברה וטבעי שהמועדון יביע הזדהות מלאה עם זה". לקונטס זה העניק רעיון נוסף. "אולי נזמין כמה כדורגלנים ונקים פה ליגת אוהלים", סיפר, "זה יהיה מאוד נחמד". זנדברג ואוזן כבר הודיעו שהם בפנים.

עם זאת, ברור לכל כי אם היה מדובר במאבק שנוי במחלוקת, גם הפועל היתה מביטה מהצד. "בעלי המועדונים", אומר משה תאומים, פרסומאי ובעלי הקבוצה בעבר, "מעדיפים לשמור את השחקנים רחוק מהפוליטיקה. הרצון הוא להישאר א-פוליטי ולא ליצור מהומה מיותרת ביציעים. כשהייתי מבעלי הפועל הבהרתי שהמועדון צריך להיות מחוץ לפוליטיקה. לרוב מבקשים לעשות שימוש בכדורגלנים כסלבריטאים ולנצל אותם בצורה צינית לצורך קידום רעיונות כאלה ואחרים. זה פסול ולא ראוי בעיני. אבל אני מצדיע להפועל, על כך שהמועדון ממשיך להיות פעיל חברתית. כשישנו מאבק של צעירים לעתיד טוב יותר, הפועל חייבת להיות חלק מההוויה החברתית הזו. תרומה לקהילה היא חובה, לא זכות".

הרעיון של ראשי הפועל היה להעלות את השחקנים עם סרטים אדומים כרוכים סביב הזרוע, להכניס אוהלים סמליים לתחומי האיצטדיון, ולהציג מפגן תמיכה בלתי מתפשר. אלא שהמשטרה גנזה את התכניות ואסרה על הכנסת האוהלים והכרזות, וגם ההתאחדות סרבה לשתף פעולה. תקנון המשמעת של ההתאחדות קובע כי חל איסור מוחלט על קבוצות לנקוט עמדות פוליטיות. קבוצה שמוכרת כרטיסים, מצוין בתקנון, אינה יכולה לאלץ אוהדים להיות חלק מאירוע מחאה פוליטי.

בנושאים שבקונצנזוס התקנון יכול להתגמש. כך היה בעניין גלעד שליט, לאחר שהמחלקה המשפטית בחנה את הסוגיה והחליטה כי תמיכה בשחרורו של החייל השבוי היא בבחינת קונצנזוס ציבורי, ולפיכך התקיימו טקסים בנושא באחד ממחזורי הליגה בעונה שעברה.

באשר להתנהלותם של בעלי הקבוצות והשחקנים, אין מניעה ליטול חלק בהפגנות ומחאות פוליטיות מחוץ למסגרת המועדון, וגם יו"ר ההתאחדות אבי לוזון הגיע למאהל המחאה, כאדם פרטי כמובן. "כל אדם המקושר לקבוצת כדורגל של ההתאחדות", נמסר מהמחלקה המשפטית בהתאחדות, "רשאי להשתתף בהפגנה או במחאה כאדם פרטי, גם בנושאים השנויים במחלוקת. אבל לא ניתן לנצל את אוהדי הכדורגל להיות חלק ממחאה פוליטית או כל מחאה אחרת שנויה במחלוקת". והאם הכדורגל בארץ לא שנוי במחלוקת? נקודה למחשבה.

# data[].attributes.attachment_link.title
אתר הארץ חסום - חדשות, ידיעות מהארץ והעולם - עיתון הארץ

# data[].attributes.attachment_link.description
אתר הארץ חסום - כל חדשות היום - הידיעות והחדשות בעיתון הארץ . סקופים, מאמרים, פרשנויות ותחקירי עומק בעיתון האיכותי בישראל

# data[].attributes.body
https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/54/ART2/346/333.html

# data[].attributes.body
https://www.one.co.il/article/15-16/68,7,0,0/210934.html?ref=hp

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ONE - מספר אחת בספורט

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
סט. פאולי. יחודיים (רויטרס)

לאהוד את הקבוצה הקטנה של העיר יכול להיות מאוד מתסכל, רק תשאלו את אוהדי בני יהודה, מנצ'סטר סיטי (עד לפני שנה), אברטון, אתלטיקו מדריד ואספניול. קבוצה אחת כזו נולדה על הרציפים של המבורג, בחלק האפל של העיר, באחד ממחוזי החלונות האדומים המפורסמים באירופה, המכוסה בסמלי הגולגולת והעצמות, מהסמלים של הקבוצה האהובה של האיזור, סט. פאולי.

מועדון הכדורגל של סט. פאולי הוקם ב-15 למאי 1910. מאז ומתמיד חסתה סט. פאולי בצילה של האחות הגדולה מהמבורג ובשנות ה-80 לאוהדיה נמאס והם החליטו להקים את ה-"Kult"', או "הכת", ארגון האוהדים האדוק שלהם. לא עוד אנונימיות החליטו החבר'ה ליד הנמל והחלו לצייר גולגולות ברחבי העיר ולהגיע למשחקי הקבוצה בצבעי שחור ולבן. בניגוד למה שכולם חושבים, הגולגולות אינן מסמלות דברים רעים, אוהדי סט. פאולי מציינים את העובדה שהם נלחמים כמו פיראטים, בכסף הגדול של הקבוצות הגדולות כדוגמת המבורג ובאיירן מינכן.

המהפכה של שנות ה-80 העירה את תושבי האיזור, שהחלו למלא את אצטדיון מילרנטר. הקהל הצבעוני והמגוון שכלל פרחחים, אנרכיסטים, פאנקיסטים, סטודנטים עניים ואפילו יצאניות מהחלונות האדומים, הניב תמונה נדירה של קהל שבא מתוך אהבה לרעיון של משהו מיוחד.

בתקופה בה הכדורגל העולמי שרץ באלימות ובאסונות דוגמת אסון הילסבורו, הקהל של סט. פאולי חרט על דגלו רעיון של מלחמה באלימות. האוהדים העבירו מסרים של סוציאליזם והיו הראשונים באירופה שהעזו לפתוח קמפיינים נגד גזענות ונגד הומופוביה כאשר המודעות לנושאים הללו לא הייתה קיימת כלל בגרמניה.

האוהדים שמו את הסוצאיליזם במרכז והחלו לפעול במישורים חברתיים שונים. ב-2006, אירחה הקבוצה, בשיתוף עם הקהל, את גביע העולם למדינות שלא מוכרות על ידי האו"ם, כאשר היא נותנת למדינות כמו טיבט להניף את דגל העצמאות שלה. אגב, סט. פאולי נרשמה לטורניר כ"רפובליקת סט. פאולי".

האוהדים עם הדגל המפורסם (רויטרס)

על פי ההערכות, לסט. פאולי יש 11 מיליון אוהדים ברחבי גרמניה, והאצטדיון, בעל ה-25 אלף מקומות, מלא בכל משחק. למעשה, סט. פאולי היא הקבוצה היחידה בגרמניה שרושמת 100 אחוז נוכחות במשחקי הבית שלה. כמויות מטורפות לקבוצה שנמצאת במרכז הטבלה בליגה השנייה. האוהדים המיוחדים של הקבוצה, שידועים בדעותיהם הליברליות, נקלעים לעיתים קרובות לעימותים עם ארגוני אוהדים ניאו נאצים והומופוביים.

סט. פאולי מתגאה בעובדה כי לקבוצה מספר האוהדות הגבוה ביותר בגרמניה. בעבר הוריד הארגון פרסומת לאצטדיונם באחד המגזינים בגרמניה בגלל שלטענתו היא הייתה סקסיסטית מדי. הצלחה נוספת בתחום הצנזורה נרשמה כאשר הצליח ארגון האוהדים להוריד קליפ שפורסם ב-CNN שמראה אותם אוספים כסף מחוץ לאצטדיון בכדי לבצע פעילות "אנטי פאשיסטית". לטענתם, המשטרה עדיין מתנכלת להם מדי פעם בגלל הקיצוניות של פעולותיהם ודעותיהם.

ב-2009 הצביעו האוהדים והציבו לעצמם מספר כללי בסיס שלפיו יצעד המועדון. ההצעה עברה ברוב של 100% ובין החוקים ניתן למצוא את החוק: "סבלנות וכבוד הדדי הינם ערך עליון בפילוסופיה של סט. פאולי".

אוהדי סט. פאולי (רויטרס)

יכול להיות שאת היכולת הלא טובה ניתן לתרץ בכך שבקבוצה אימצו את הקו של האוהדים ומסרבים לאמץ את דפוסי ההתנהלות הכלכלית של קבוצה בדרגים הנמוכים בגרמניה. בסט. פאולי מסרבים להתנהג כמו המבורג השנואה וכמו קבוצות נוספות בגרמניה, שנוהגות לרכוש שחקנים בזול, לטפח אותם ולמכור לקבוצות הגדולות.

בקבוצה, כמו האוהדים, מסרבים לנקוט שיטה קפיטלסטית ומעדיפים לשחק עם שחקנים הקשורים לקבוצה, או במילים אחרות, לשחק עם הלב. בנוסף, הפעילו האוהדים לחץ על הקבוצה לא למכור את שם האצטדיון לחברה מסחרית, כמו שעושות כמעט כל הקבוצות בגרמניה, מה שעולה למועדון סכומי עתק שיכלו לעזור מאוד בפיתוח השחקנים הצעירים.

הקונספט הסוציאליסטי-חברתי של המועדון איגד סביבו מועדונים נוספים עם אג'נדה דומה וכך ניתן לראות דגלים רבים של הפועל ת"א במשחקי הקבוצה, כמו גם דגלים של הקבוצה הגרמנית בשער 5 בבלומפילד. ארגוני האוהדים של הקבוצות הם ארגונים אחים ומבצעים פעולות משותפות רבות.

אוהדי סט. פאולי. מיוחדים (רויטרס)

אין ספק שסט. פאולי היא קבוצה מיוחדת שאוהדיה מרגישים שהמועדון הוא דרך חיים יותר מסתם אהדה לקבוצה. ערכי המועדון נמצאים מעל הכל והאוהדים לא מוכנים לוותר על עקרונות בתמורה להצלחה על המגרש, כעת רק נותר לקוות שההצלחה על המגרש תגיע וה"פאנקיסטים" יחזרו לבונדסליגה.
שחקן ענק או רודף בצע? הכתבה שאתם חייבים לקרוא

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
כדורגל עולמי

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
לא להציג בטלוויזיה

# data[].attributes.attachment_link.title
המלחמה בגזענות: אפשר ללמוד גם מהגרמנים

# data[].attributes.attachment_link.description
לאהוד את הקבוצה הקטנה של העיר יכול להיות מאוד מתסכל, רק תשאלו את אוהדי בני יהודה, מנצ'סטר סיטי (עד לפני שנה), אברטון, אתלטיקו מדריד ואספניול. קבוצה אחת כזו נולדה על הרציפים של המבורג, בחלק האפל של העיר, באחד ממחוזי החלונות האדומים המפורסמים באירופה, המכוסה בסמלי הגולגולת והעצמות, מהסמלים של הקבוצה האהובה של האיזור, סט.

# data[].attributes.body
http://hagada.org.il/2012/07/31/%D7%90%D7%92%D7%A8%D7%95%D7%A4%D7%99-%D7%94%D7%97%D7%99%D7%A8%D7%95%D7%AA-%D7%91%D7%90%D7%95%D7%9C%D7%99%D7%9E%D7%A4%D7%99%D7%90%D7%93%D7%AA-%D7%9E%D7%A7%D7%A1%D7%99%D7%A7%D7%95/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לפני כארבעים וארבע שנים עלו טומי סמית' וג'ון קרלוס על דוכן המדליות, לאחר שזכו במקומות הראשון והשלישי בריצת 200 מ' באולימפיאדת מקסיקו, ב- 1968. הם יצרו אז את מה שנחשב, ללא ספק, לאחד מהדימויים המרגשים והנזכרים ביותר בהיסטוריה של הספורט, וגם בזו של המחאה. אולם בעוד שהדימוי לא דהה עם הזמן, המאבק שהוליך לאותו רגע כמעט ונשכח. תמונתם המפורסמת מופיעה בספרי לימוד מלווה בכותרות סתמיות כגון "האתלטים האמריקאיים מניפים אגרופים בכפפות כמחאה נגד האפליה". אך מה ההקשר?

ההקשר ההיסטורי הרחב יותר יוזכר בקיצור נמרץ: הסתבכותה ההולכת ומעמיקה של ארה"ב בוייטנאם, האביב של פראג, ההתנקשות בחייו של מרטין לותר קינג ועליית הפנתרים השחורים בארה"ב, וכן, עשרה ימים בלבד לפני האולימפיאדה, הטבח שביצעו כוחות הביטחון המקסיקניים בסטודנטים ופועלים בעיר מקסיקו.

ההקשר הצר יותר הוא הקמתו של "הפרויקט האולימפי למען זכויות אדם" (OPHR), ארגון של חובבי אתלטיקה שחורים, שביקשו לקדם החרמה של האולימפיאדה ב-1968. מנהיגי הארגון, ד"ר הארי אדוארדס (לימים, פרופסור לסוציולוגיה בברקלי, כיום בגמלאות), ג'ון סמית' והאצן (ל-400 מ') לי אוונס ביקשו לחשוף את האופן שבו ארה"ב משתמשת באתלטים השחורים כדי לייצר דימוי מזויף של היחסים בין הגזעים, הן בבית פנימה והן בזירה הבינלאומית. הארגון הציב ארבע דרישות עיקריות: החזרת תואר האליפות למתאגרף מחמד עלי, סילוקו של אברי ברונדייג' מתפקיד יו"ר הוועדה האולימפית הבינלאומית, העסקה נרחבת יותר של מאמנים שחורים וסילוקן של דרום-אפריקה ורודזיה מן המשחקים האולימפיים. תוארו של עלי נשלל ממנו בעקבות סירובו להתגייס למלחמת וייטנאם והתבטאויותיו החריפות נגדה - ועל-כן הדרישה להחזרת התואר ביטאה בעצמה התנגדות למלחמה; ברונדייג' היה אנטישמי וגזען, ובין היתר היה האחראי לכך שמשטרו של היטלר ארח את האולימפיאדה ב-1936; שתי הדרישות האחרות שידרו מסר של סולידריות בינלאומית עם המאבקים השונים לשחרור השחורים בעולם כולו, ובפרט אלה שכוונו נגד האפרטהייד באפריקה.

בסופו של דבר, הרעיון להחרים את האולימפיאדה לא צלח, בין היתר משום שהוועדה האולימפית אכן התחייבה לסלק את מדינות האפרטהייד מהמשחקים, וכן בשל התסכול האדיר שחשו אתלטים שהתכוננו שנים רבות לאירוע הזה ולא יכלו לוותר עליו. גם לחצים והפחדות מטעמו של ברונדייג' עשו את שלהם. אולם ביום השני של האולימפיאדה, זכו סמית' וקרלוס במדליות זהב וארד בריצת 200 מ'. במדליית הכסף זכה אצן אוסטרלי, פיטר נורמן. כשהשלושה טיפסו על דוכן הענקת המדליות, לבשו שני האצנים השחורים את הכפפות השחורות, חלצו את נעליהם, הרכינו את ראשיהם והניפו את זרועותיהם; הם ענדו מחרוזת וצעיף המסמלים את המאבק נגד הלינצ'ים בדרום ארה"ב; פיטר נורמן, מצדו, ענד את סמלו של OPHR על דש בגדו, בהפגנת סולידריות.

הספורטאים זכו, כצפוי, לגערות מצד העיתונות השמרנית, אך במקביל גם לתמיכה, לעתים בלתי צפויה. משלחת ארה"ב במקצוע החתירה, למשל - משתתפיה כולם לבנים בוגרי הרווארד - פרסמה הצהרת תמיכה בעמיתיהם השחורים על "מאמציהם להפגין באורח דרמטי את העוול וחוסר-השוויון המאפיינים את החברה שלנו".

עוד בנושא:
מאמר, וריאיון עם ג'ון קרלוס סרט שיצא זה עתה, המספר את סיפור הנפת האגרופים תוך התמקדות בפיטר נורמן, הספורטאי האוסטרלי הלבן, שהפגין סולידריות ללא היסוס
Share on Facebook

# data[].attributes.attachment_link.title
אגרופי החירות באולימפיאדת מקסיקו : הגדה השמאלית

# data[].attributes.attachment_link.description
מאת דייב זירין לפני כארבעים וארבע שנים עלו טומי סמית' וג'ון קרלוס על דוכן המדליות, לאחר שזכו במקומות הראשון והשלישי בריצת 200 מ' באולימפיאדת מקסיקו, ב- 1968. הם יצרו אז את מה שנחשב, ללא ספק, לאחד מהדימויים המרגשים והנזכרים ביותר בהיסטוריה של הספורט, וגם בזו של המחאה.

# data[].attributes.body
https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/71/ART2/461/844.html

# data[].attributes.body
https://www.facebook.com/little.ethiopia3/photos/a.509321302477757.1073741825.367204430022779/807522659324285

# data[].attributes.body
https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/3/ART1/765/424.html

# data[].attributes.attachment_link.title
ספורט - ענפים נוספים nrg - אגרופי המחאה של מקסיקו 1968

# data[].attributes.attachment_link.description
אגרופי המחאה של מקסיקו 1968

# data[].attributes.body
https://www.makorrishon.co.il/nrg/online/3/ART2/250/130.html

# data[].attributes.body
http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-3532225,00.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
רבות דובר על הדילמה שהציג הוועד האולימפי העולמי בפני הפוליטיקאים, כשבחר בבייג'ינג כעיר המארחת של משחקי האולימפיאדה 2008. רבים מהם מתלבטים האם להגיע לטקס פתיחת האירוע ב-8 באוגוסט השנה, במחאה על מדיניות סין מול טיבט. ניקולה סרקוזי הצרפתי מאיים להעדר, אנגלה מרקל הגרמניה כבר הודיעה כי תחרים את הטקס. אבל מהי עמדת הספורטאים המשתתפים, גם הם הרי בדילמה?

היום (ג') יישרה קו עם הקנצלרית מרקל האלופה האולימפית, איבון בוניש. הג'ודאית הגרמניה הצהירה בראיון לתקשורת המקומית כי למקות שבכוונתה לנסות ולשמור על התואר במשחקים למשקל עד 57 ק"ג (לאחר שזכתה בזהב באתונה), היא תעשה זאת מבלי שתכבד את טקס הפתיחה. כך תפתור את הדילמה הפרטית שלה, אותה חולקים ספורטאים רבים אחרים ברחבי הגלובוס: איך לשלב בין הרצון להשתתף במשחקים, מבלי לפגוע במצפון.

"השאיפה הגדולה של כל ספורטאי הוא להשתתף באולימפיאדה ואם מישהו יחליט להחרים אותם, אלף חלומות יתנפצו", אמרה בוניש, "עם זאת, לא אלך

לשם כדי לקחת חלק בהצגה. אני אהיה שם, כי אהיה חייבת להיות שם. אחרי שאסיים את חלקי התחרותי, אעזוב מיידית את סין ולא אמתין עד לסוף המשחקים".

בוניש הוסיפה כי תתייצב לקרבות שלה כשעל זרועה סרט ועליו סמל ההתנגדות של התנועה לשחרור טיבט. זו למעשה הפעם הראשונה בה מביע ספורטאי - ולא פוליטיקאי - מחרים את טקס הפתיחה. מעניין כיצד הוועד האולימפי הנוקשה יגיב.

מי שעוד מתכוון למחות מתוך הזדהות עם אזרחי טיבט, הם חברי המשלחת של דארפור - כמו הטיבטים, מדובר בעם מדוכא תחת כיבוש סודאן. "אנו דורשים הבהרות בנוגע לתקנות הוועד האולימפי לגבי חופש הביטוי, כדי לאפשר לספורטאים להביע דעתם" נכתב באיגרת ששלחו ראשי המשלחת לנשיא הוועד העולמי ז'אק רוג, שכן בכוונתם לנצל את הבמה למשיכת תשומת לב דעת הקהל העולמית למצוקה במולדתם וככל הנראה גם בטיבט.

# data[].attributes.attachment_link.title
אלופת הג'ודו: אתחרה בבייג'ינג, אך אחרים את טקס הפתיחה

# data[].attributes.attachment_link.description
איבון בוניש, שזכתה בזהב באתונה, הודיעה כי תעלה על המזרון כשלזרועה סרט עם סמל התנועה לשחרור טיבט. "לא אגיע כדי להיות חלק מההצגה", אמרה הגרמנייה, שתהפוך לספורטאית הראשונה שמחרימה את הטקס. כיצד יגיב הוועד האולימפי? חברי משלחת דארפור דורשים הבהרות לגבי חופש הביטוי שלהם

# data[].attributes.body
https://www.mako.co.il/Sports-fitness/Article-5aaebf732a9d021004.htm

# data[].attributes.attachment_link.title
רק ראול יביא שלום

# data[].attributes.attachment_link.description
ספורט נמל-התעופה בן גוריון, שעת בוקר, הטיסה למדריד ממריאה עוד מעט. ליד שער היציאה מספר 8 מצטופפים כמה עשרות נוסעים, וביניהם שישה עשר ילדים לבושים בטרנינגים אדומים. יש שם שמונה בנים ושמונה בנות, וגם חלוקה שווה בין יהודים לערבים, בין ישראלים לפלשתינאים.