# data[].attributes.headline
«Розстріляне відродження»: як осучаснити класичну літературу

# data[].attributes.subject
«Розстріляне відродження»: як осучаснити класичну літературу

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Другого лютого минуло 80 років від дня загибелі поета та драматурга Євгена Плужника на Соловках. Це лише одне ім'я серед тисяч митців та літераторів, яких сталінський режим у 30-х роках переслідував, клеймив, вислав із України та знищив. Точну кількість жертв "Розстріляного відродження" не вирахувати. Зараз частина з них залишаються жити на сторінках підручників із української літератури. Ці прізвища згадують на державному рівні символічно та мимохідь, а популяризацією займаються, переважно, активісти та літератори-сучасники. Як українській культурі самій робити з себе бренд?

Серед тих, кого зараховують до "Розстріляного відродження" - літератори, філософи, музиканти, театрали. Нова еліта в першій третині ХХ сторіччя розвивала експресіонізм, символізм, неоромантизм із вірою в те, що цьому мистецтву буде місце у вільній Україні. Літератори об'єднувались у групи, формували власні школи, підштовхували суспільство орієнтуватись на європейську культуру.

За це сталінський режим, нетерпимий до патріотизму та самовираження, щедро роздавав митцям клеймо "буржуазних націоналістів" та "шпигунів". У 30-х роках почались репресії, арешти, розстріли діячів культури. Хтось не витримував і вкорочував собі віку (як Микола Хвильовий) чи погоджувався (як Павло Тичина) на написання текстів, які хвалили би партію, утім більшість були розстріляними (як Лесь Курбас, Микола Зеров), чи померли в концтаборах від нестерпних умов утримання (як Євген Плужник).
"Коли побачать нашу книжку, подумають, що українська література і книжка - це круто" - Дана Павличко

Шкільна програма дуже важлива. Я не політик, не міністр освіти - ми робимо свій невеличкий внесок, щоби діти хотіли читати українську літературу

"Розстріляне відродження" - не лише трагічний, а й цікавий період української літератури. Аби привернути увагу дітей, які вивчають його за шкільною програмою, видавництво "Основи" торік презентувало однойменну збірку. Його власниця Дана Павличко розповіла Радіо Свобода, що це українська література, в яку вдихнули нове життя: дизайнери створили красиві ілюстрації, щоб зацікавити дітей і зробити класику сучасною. До збірки включили і поезію, і малу прозу, а серед авторів - Павло Тичина, Михайло Семенко, Микола Зеров, Євген Плужник, Максим Рильський, Микола Хвильовий, Григорій Косинка, Юрій Яновський та Остап Вишня.

"Шкільна програма дуже важлива. Я не політик, не міністр освіти - ми робимо свій невеличкий внесок, щоби діти хотіли читати українську літературу. І вони коли побачать нашу книжку, подумають, що українська література і книжка - це круто, а не нудно чи непотрібно", - говорить Павличко.

​
Давайте не робити з них ікон, а дозволяти читати тексти репом чи реггі - Левкова

Інтелігенцію, яку сталінський режим піддав репресіям у 30-х роках, спіткала, без сумніву, трагічна доля. Утім, не варто канонізувати українських письменників, тим самим, віддаляючи від них сучасних українців. Так вважає Оксана Левкова, лідер громадського руху "Не будь байдужим".

Не можна настільки заскорузло мислити по-совковому, щоби сказати, що вони ікони, бо вони розстріляні

"Якщо молода людина хоче на перетині різних стилів, жанрів, шкіл, традицій, щось витворити своє, - наприклад, на тему того ж представника "Розстріляного відродження" Валер'яна Підмогильного, - то нехай дитина це робить. Не можна настільки заскорузло мислити по-совковому, щоби сказати, що вони ікони, бо вони розстріляні. Мовляв, тому їхні твори не можна на барабанах у стилі реггі відтворити, чи репом начитати когось із них", - каже активістка.

На думку Левкової, таким консервативним підходом до власної культури Україна втрачає можливість зробити з неї бренд, привабливий для решти. Ірландія, наприклад, свій традиційний танець "степ" упаковує в різноманітні жанри та форми, тож він швидше популяризується.

Самоосвіта, лекторій, коворкінг - сучасна українська культура

Роблять традиційну літературну актуальною й освітні ініціативи. Зокрема, торік "Українська правда" та ко-воркінг #MediaHub організували лекторій про українську культуру 1910-1930-х років. Запросили бажаючих після роботи чи занять приходити на лекції "вільного університету", де серед інших письменники Юрій Андруховий, Юрій Винничук, Оксана Забужко та директор Центру Леся Курбаса Неллі Корнієнко говорили про "Розстріляне відродження".

Утім, головним завданням собі організатори ставили "створення постійно діючого майданчика для обміну думками і пошуку виходу з культурної резервації". Зібрані кошти, як анонсували, підуть на перевидання творів митців та оцифрування видань початку минулого століття.

​
Про "музейні зустрічі" літераторів знають, переважно, лише літератори

Час від часу також Національна спілка письменників України влаштовує літературні вечори, присвячені народженню чи смерті того або іншого українського письменника. Зокрема, письменники та дослідники творчості Павла Тичини зібрались 2 липня в музеї його імені, аби вшанувати річницю його народження. Утім, такі зустрічі часто проходять для широкої аудиторії непоміченими. Серед іншого тому, що "Розстріляне відродження" залишається "музейною темою", що осторонь від медіа, музики, сучасного кіно чи соцмереж.

Неодноразово урядовці і депутати коментували, що гроші на культуру в держбюджеті виділяються за залишковим принципом. Тож чи організовують заходи, присвячені "Розстріляному відродженню", на державному рівні? Радіо Свобода спробувало з'ясувати це у Міністерства культури. Утім, після "пінг-понгу" між відомствами, людини, яка би знала про подібні ініціативи в тому чи іншому департаменті, знайти не вдалось.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розстріляне відродження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Яна Полянська

# data[].attributes.attachment_link.title
"Розстріляне відродження": як осучаснити класичну літературу

# data[].attributes.attachment_link.description
Другого лютого минуло 80 років від дня загибелі поета та драматурга Євгена Плужника на Соловках. Це лише одне ім'я серед тисяч митців та літераторів, яких сталінський режим у 30-х роках переслідував, клеймив, вислав із України та знищив. Точну кількість жертв "Розстріляного відродження" не вирахувати. Зараз частина з них залишаються жити на сторінках підручників із української літератури.

# data[].attributes.headline
Павло Тичина

# data[].attributes.subject
Павло Тичина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Національний університет "Острозька академія"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В одному з кращих своїх літературознавчих есеїв, "Література межової ситуації", Юрій Лавріненко (відомий читачам насамперед як упорядник класичної антології літератури 1920-х рр. "Розстріляне відродження") запропонував свою інтерпретацію психологічних реакцій провідних українських письменників на "межову ситуацію" Сталінського терору. (Файл DjVu книжки Лавріненка "Зруб і парости", яка містить цей есей можна знайти на сайті diasporiana.org.ua).

Учасник літературного життя того часу, один із заарештованих і в'язень ҐУЛАҐу, Лавріненко описав своє розуміння отих реакцій на чотирьох (мало не архетипових) прикладах: Павла Тичини, Миколи Хвильового, Миколи Куліша і Теодосія Осьмачки. І цікаво, що в кожному з тих випадків він трактує рішення та поведінку письменника не як вияви пристосування, а як акт спротиву та внутрішнього опору жорстокій системі сталінізму. У випадках Хвильового і Куліша ця теза, в суті, самозрозуміла. Розділ есею "Смертю смерть... Миколи Хвильового" описує самогубство провідника українського "розстріляного відродження" не лише як ознаку бунту, а й як духовну перемогу письменника над архітектами машини терору, адже, мовляв, "смертю смерть поборовши", він зміг "воскреснути" в незнищенному вимірі національної культурної традиції.

Родзіл "Шлях на Голгофу як „останнє рішення" - Микола Куліш" описує не менш мужню реакцію провідного драматурга України: "знайти в собі сили й іти до кінця" (як він сказав дружині), неначе взявши приклад із героїні своєї "Патетичної сонати", яка мовила, що "лише того ідеї переможуть, хто вийде на ешафот і смерті ввічі скаже". Куліш був одним з не надто численних (крім нього слід би згадати ще аванґардиста Майка Йогансена чи неокласика Михайла Драй-Хмару), які навіть під тортурами зберегли людську гідність та відмовилися самим зізнаватися у сфабрикованих злочинах або звинувачувати інших. Утім, Лавріненко не засуджує морально й тих численних, які не змогли зберегти аналогічної мужності, а заламалися душевно на своєму "шляху на Голгофу". Співчитливе вирозуміння знаходить в нього й особливий випадок Теодосія Осьмачки, чию "втечу" від арешту в божевілля він описує у розділі "Слабість як остання зброя - Теодосій Осьмачка".

Та, напевне, найнесподіванішою для більшості читачів була Лавріненкова інтерпретація дій Павла Тичини, якого він добре знав особисто на початку 1930-х. Рішення цього "колись найвищого після Шевченка поетичного суверена України" вибрати у межовій ситуації шлях "свідомого публічного поетичного самозгашування" Лавріненко сприймав як поетову свідому "гру із дияволом", в якій, мовляв, ідучи на принизливі компроміси, Тичина таки намагався зберегти "сонце в окупованому ворогом підпіллі власної душі". Дарма, що наводячи паралель з історією Фавста, Лавріненко гірко констатував: "Мефістофель за Фавстову душу дав йому змогу пережити [...] все життя заново, від юнацтва починаючи. Сталін дав Тичині закоштувати лише вимушене безпліддя зрілих літ і старости в ролі панеґіриста тиранії та ще наділив поета хворобою „манії переслідування"..."

В написаному наприкінці 50-х тексті "Література межової ситуації" Лавріненко залишив відкритим питання того, чи вдалося Павлові Тичині у його нерівній "грі з дияволом" зберегти бодай залишки "власної поетичної субстанції". У двох пізніших есеях про нього: "На шляхах синтези клярнетизму" (1977), а насамперед у тексті "Павло Тичина і його поема Сковорода" (1980) Лавріненко схилився таки до думки, що, на певному рівні, Тичина не лише вижив, а й таки спромігся на помітний успіх. Отим успіхом в очах Лавріненка була писана десятиліттями, однак ніколи повністю не завершена поема "Сковорода", яку він уважав українською версією "Фавста". Він судив поему "Сковорода" на основі спогадів про власне захоплення, з яким на початку 30-х слухав уривків зачитаних самим автором, а також враження від фраґментів, які були надруковані у прижиттєвих виданнях творів Тичини. На такій базі він спирав своє твердження, що ця поема може служити виправданням усіх компромісів і примітивних панеґіриків Сталінові й Партії, якими Тичина заповнив своє зріле творче життя, бо, мовляв, спроможність поета написати цю поему вказує, що "попри всі нечувані „межові ситуації" його часу він виборов собі майже повну внутрішню (хоч не зовснішню) незалежність від сталінізму і поетично оформив ідею нездоланности духової людини Розстріляного Відродження..."

Юрій Лавріненко не мав нагоди прочитати в час писання свого есею повного тексту розрізнених уривків ніколи не завершеної поеми "Сковорода", які щойно 1985 р. були надруковані у 4-му томі "Зібраних творів" Тичини. Якби ж він мав таку нагоду, то можливо, його висновки були б помітно інакшими. Можливо він усвідомив би, що нездібність Тичини дописати до кінця поему, яку вважав центральним твором своєї творчої кар'єри, поему про філософа й поета, який колись був одним з його найшанованіших кумирів, було симптомом глибокої внутрішньої кризи. Постать і особистість Григорія Сковороди, якого "світ ловив та не спіймав", вочевидь, не піддалася спробам насильства над собою з боку поета, який усіма силами намагався втиснути її у зовсім чужий для неї духовний і етичний контекст, немов оправдати компромісом фіктивного Сковороди власне душевне падіння.

Ще в "Літературі межової ситуації" Лавріненко влучно відмітиив, що "поетичний арсенал Тичини включав також ідеальний сейсмограф, що вловлював і найвіддаленіші вибухи". "Тичина перший таки сиґналізував, що в колисці новонародженого [...відродження, відновлення, революції...] вже примостилась смерть: "Одчинйяте двері - наречена йде. Одчиняйте двері - голуба блакить. Очі, серце, і хорали стали, ждуть. Одчинились двері - горобина ніч. Одчинились двері - всі шляхи в крові. Незриданними сльозами, тьмами дощ".

Цей сам поет, який в збірці "Замість сонетів та октав" віддано закликав: "Приставайте до партії, де на людину дивляться, як на скарб світовий, і де всі як один проти кари на смерть", в останньому вірші збірки вже запитував себе: "хіба й собі піти поцілувать пантофлю Папи?" (а Папа тут, звісно, не з першого, а з третього "Риму".) Відповідь поета на ці вагання помітна уже в поемі "Прометей" написаній всього через рік, 1921 р., коли багато-хто ще заспокоював себе надіями й сподіваннями на краще життя. Тичина, перебравши "у грі з дияволом" цінності суперника, писав уже тоді "Піду життя творить нове - Хоч би й по трупах!". Вочевидь, писати з тої перспективи поему про Григорія Сковороду виявилося для нього неможливим. Та й неможливим стало завдання зберегти "сонце в окупованому ворогом підпіллі власної душі". На відміну від побратимів, які опинилися в подібній до нього зовнішньо (та, мабуть, не внутрішньо!) ситуації Максима Рильського та Миколи Бажана, навіть у часах відлиги 1960-х Тичина уже не зміг віднайти в душі свого давнього голосу "найвищого після Шевченка поетичного суверена України" й "архикнязя української лірики"...

Марко Роберт Стех. "ОЧИМА КУЛЬТУРИ". № 30. Павло Тичина: Гра із дияволом?

Усі телепередачі "Очима культури" можна подивитися на порталі телемережі КОНТАКТ: https://tinyurl.com/eye-on-culture-compilation

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
острозька академія

# data[].attributes.attachment_link.title
ТЕЛЕПЕРЕДАЧА "ОЧИМА КУЛЬТУРИ". № 30. ПАВЛО ТИЧИНА: ГРА ІЗ ДИЯВОЛОМ?

# data[].attributes.attachment_link.description
В одному з кращих своїх літературознавчих есеїв, "Література межової ситуації", Юрій Лавріненко (відомий читачам насамперед як упорядник класичної антології літератури 1920-х рр. "Розстріляне відродження") запропонував свою інтерпретацію психологічних реакцій провідних українських письменників на "межову ситуацію" Сталінського терору. (Файл DjVu книжки Лавріненка "Зруб і парости", яка містить цей есей можна знайти на сайті diasporiana.org.ua).

# data[].attributes.headline
Євген Плужник

# data[].attributes.subject
Євген Плужник

# data[].attributes.headline
Поети-неокласики

# data[].attributes.subject
Поети-неокласики

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"13" було улюбленим числом Миколи Хвильового. 13 грудня він побачив світ, а 13 травня пішов із нього.

Для багатьох постать Миколи Хвильового була важливим відкриттям пласту української культури 20-х рр. ХХ ст., власне більше ніж культури, але і тієї генерації, яку політично народили події 1917 - 1920 рр.

Дана публікація літературознавця Ростислава Мельникова вводить нас у світ дуже цікавих подробиць із життя видатного письменника і публіциста. Розміщуємо її у 80-ту річницю смерті Миколи Хвильового.
------------------
Навряд чи можна назвати ще когось із українських письменників доби "червоного ренесансу", чиє ім'я за індексом згадувань у наукових студіях та публіцистичних викладках могло б дорівнятися імені Миколи Хвильового, ба більше - спричиняло таке неоднозначне сприйняття й полемічний запал уже і в наш час.

Як і не віднайдемо іншого імені, що так міцно засоціювало б на собі літературний процес 1920-х років, ставши своєрідним символом періоду найвищого злету української літератури й тотального нищення її творців.

Його ганили й ним захоплювались, звинувачували в усіх смертних гріхах і зараховували до лику мучеників та святих, намагались викреслити з історії літератури й визначали чільною фігурою художньо-естетичого поступу ХХ століття, і не дивно, що феномен Миколи Хвильового й досі залишається в полі актуальних студій вітчизняної гуманітаристики та культурного й громадського життя.

До того ж - і досі не все з'ясовано в біографії письменника, невідома доля його творчого архіву й епістолярної спадщини, та головне - залишається простір для нових відкриттів і знахідок.

Наразі ж окреслимо основні віхи життя й творчості Миколи Григоровича Фітільова, а саме це ім'я отримав він від батьків, коли народився 13 грудня 1893 року в Тростянці на Слобожанщині.

Відомості про родину доволі уривчасті. Як подає сам Хвильовий у "Короткій біографії" 1924 року, його батько Григорій Олексійович Фітільов - народний учитель, народник, мрійник та "у вищому ступені безалаберна людина ¹. [1 - дивіться примітки наприкінці тексту]

Павло Петренко, земляк і біограф письменника, у своїй розвідці "Трагедія Миколи Хвильового", що вийшла під прибраним іменем "О. Ган", містить більш докладну інформацію.

Так, за його свідченнями, батько Хвильового походив зі збіднілого дворянського роду, через революційну діяльність змушений був кинути Харківський університет та піти вчителювати на село. У Тростянці він знайомиться з майбутньою дружиною Єлисаветою, - донькою Івана Івановича Тарасенка, котрий працював бухгалтером у місцевого мільйонера-цукрозаводчика Леопольда Кеніга ².

З-поміж цікавих подробиць дізнаємося, що дід матері письменника народився в "незаконному" шлюбі француза й селянки-українки, національно свідомий материн брат, найближчий наставник і старший друг Миколи, відстоював ідеали Української Народної Республіки й "загинув смертю хоробрих на полі бою" ³, а її сестра була одружена із заможним поміщиком Миколою Смаковським ⁴.

Григорій Костюк, спираючись, на свідчення кузини письменника Лариси Смаковської, називає прізвище ще одного материного родича - "збіднілого поміщика, але дуже культурного, ліберального і впливого земського діяча" на прізвище Савич ⁵ (прикметно, що рід Савичів мав козацько-старшинське походження та належав до найшанованіших шляхетських фамілій Слобідської України ⁶).

Подружжя Савичів не мало дітей, тож уся любов віддавалась Миколі (про близькість родинних стосунків говорить і той факт, що в середині 1920-х Хвильовий забирає до себе тітку, на тоді удову ⁷).

Саме Смаковські й Савичі заопікувались юним Фітільовим після розлучення батьків ⁸. Стомившись від злиднів та пиятики чоловіка, Єлисавета Іванівна разом із дітьми: старшим Миколою та його трьома сестрами й братом, 1904 або 1905 року переїздить до сестри на хутір Зубівку. А коли знаходить роботу - посаду вчительки, то Смаковські умовляють її залишити Миколу в них "для опіки над його дальшою освітою" ⁹.

Старання й кошти дядька Смаковського ¹⁰, навчання в Колонтаївській початковій, а потім у Краснокутській вищій початковій (чотирикласній) школах та бібліотека дядька Савича, що поряд зі світовою класикою містила багато, як на той час, українських книжок ¹¹, - безперечно, позначились не лише на загальному культурному рівні, а й сприяли подальшому національному вихованню підлітка, основи якого були закладені материною ріднею ще змалку, зокрема бабусею ¹².

Як згадувала Лариса Смаковська, в перервах між заняттями Микола читав їй поезії Шевченка та інших українських поетів, причому - напам'ять і доброю українською мовою ¹³. Українські симпатії в душі юнака підтримували також учитель Колонтаївської школи О. Сільвановський та його дружина, а велику роль у формуванні національного світогляду відіграв викладач Краснокутської школи А. Кривохатський ¹⁴.

З іншого боку, в цей період до становлення майбутнього письменника долучається і батько, котрий учителював у Краснокутській ремісничій школі ¹⁵.

Особливо важив його ідейний вплив, що спонукав Миколу простудіювати російську класичну літературу ¹⁶, зокрема - народницьку ¹⁷, познайомитися з Діккенсом, Гюґо, Флобером, Гофманом, а ще захопитися революційними ідеями.

Останнє стало на заваді продовженню навчання спершу в Охтирській гімназії - змушений був кинути через участь у "так званому українському революційному гуртку" ¹⁸, а за деякий час і в Богодухівській - пишучи про причини виключення Миколи Фітільова, П. Петренко називає передусім зв'язки з соціалістами-революціонерами (есерами), але, окрім цього, говорить і про його "шалений" характер та зухвале ставлення до гімназійного начальства ¹⁹.

Відтак деякий час він живе в родичів, а по тому відправляється в мандри, оскільки, - зізнається Хвильовий, - захопився тоді Горьким та його "бродячей Русью" ²⁰.

Юний Фітільов, як справжній волоцюга, ніде надовго не затримується: працює чорноробочим котельного цеху Дружківського заводу, вантажником у Таганрозькому порту, на цегельному заводі біля донської станиці Іловайської, вантажником коксу в Горлівці. Таке життя тривало аж до початку Першої світової війни, коли загальна мобілізація та його призивний вік змусили повернутися додому.

Спершу влаштовується слюсарем у Краснокутську ремісничу школу, можемо припустити, що не без участі батька, однак незабаром переїздить до села Дем'янівки Рублівської волості Богодухівського повіту, де вчителює мати.

Працюючи в канцелярії волосної управи, Хвильовий розгортає активну культурно-освітню діяльність ²¹. Його близький товариш в передвоєнні роки Петро Шигимага згадує: "З осені 1915 й до весни 1916 року Хвильовий, як і я, брав активну участь у драматичному гуртку в Рублівці <...> Ми ставили такі п'єси як "Невольник", "Дай серцю волю" і т.п. Микола уже в цей час виявляв глибоку національну свідомість" ²².

У липні 1916 року Фітільов уперше знайомить товаришів зі своєю творчістю і, як підкреслює автор спогадів, писати він почав одразу українською. А вже восени пішов добровольцем на фронт ²³.

Проте, вочевидь, П. Шигимага помилково називає роки, і всі події відбувалися дещо раніше, а деякі, можливо, й пізніше. За свідченням самого письменника, на початку 1915 року ²⁴ він у складі маршової роти був відправлений на фронт ²⁵.

Дороги війни простяглися для нього в довгі три роки, - "3 роки походів, голодовки, справжнього жаху, який описати я ніяк не ризикну, 3 роки голгофи в квадраті" ²⁶, - через волинські болота, Галичину, Карпати, Польщу, Буковину й закінчилися в Румунії. Саме тут його застає революція.

Рядовий Фітільов провадить активну політичну діяльність: член полкової ради солдатських депутатів, делегат армійського з'їзду, зближується з представниками українських національних партій, але залишається безпартійним ²⁷.

Наприкінці 1917 року повертається додому, де продовжує займатися політичною роботою. Своєрідним поштовхом до цього стало знайомство з Андрієм Заливчим ²⁸, одним із лідерів заснованої 1915 року в Харкові Юнацької Спілки, а після 1917 - активним діячем Української партії соціалістів-революціонерів (зокрема її лівого крила - "боротьбистів"), членом Центральної Ради та членом ЦК масової профспілкової організації Селянської Спілки.

Невідомо, чи щось важила тут спільна любов до літератури, проте роль політичної складової незаперечна: Микола Фітільов одразу взявся до розбудови кущової мережі Спілки. Окрім того, у цей час він очолює в Рублівці "Просвіту" ²⁹, беручи участь у концертах та виставах ³⁰.

З початком гетьманату та німецької окупації влаштовується в Богодухівській управі повітового старости, котрим стає його дядько - М. Смаковський ³¹. Та за деякий час із конспіративних міркувань - арештовують близького приятеля боротьбиста Бориса Колоса ³², перебирається до Харкова, де працює вантажником, двірником, санітаром, а невдовзі як "знавець української мови" - в канцелярії однієї з установ, намагаючись при тому вести антигетьманську підпільну роботу. Утім, доволі швидко потрапляє під підозру й змушений був повернутися додому на нелегальне становище ³³.

Спершу він пристає до повстанського загону "Мурахв'янської республіки", який очолював український есер Т. Пушкар, і навіть виконує обов'язки "начальника штабу" ³⁴. Але незабаром, швидше за все, на ґрунті ідеологічних розходжень, залишає відданих Центральній Раді мурахв'ян ³⁵ та разом із молодшим братом Олександром, учасником московського більшовицького повстання проти кадетів і юнкерів у листопаді 1917 року, організовує власний повстанський загін "вільних козаків", що веде боротьбу з гетьманськими й німецькими частинами ³⁶.

Після перемоги антигетьманського повстання Миколу Фітільова обирають "головою" Рублівської волості, а "вільні козаки" не поспішають вливатися в лави регулярної армії УНР.

Тут слід брати до уваги й тісний зв'язок Фітільова з боротьбистами, які наприкінці 1918 року виступають за перехід влади в руки робітників і трудового селянства, організованих у ради депутатів, заявляють про необхідність викриття антинародної політики Директорії і збройного виступу на підтримку радянської влади.

Тим часом більшовицька Росія розпочинає свій другий похід проти України. 3 січня 1919 року Червона армія окуповує Харків, а 6 січня маріонетковий Тимчасовий робітничо-селянський уряд України затверджує нову назву держави - Українська Соціалістична Радянська Республіка. Війська Української Народної Республіки відступають на захід.

Загін Фітільових відходить до Опішні, але не пориває зв'язків із Рублівкою (зазначимо, що події відбувались на різдвяні свята). Як свідчить сам Хвильовий, вони планували підняти повстання ³⁷ й тим самим пришвидшити прихід Червоної армії.

Керівництво армії Директорії вирішує роззброїти рублівських повстанців, але оскільки ті розбрелися по домівках, то обмежились арештом командира Миколи Фітільова та кількох "козаків". І лишень випадковість врятувала йому життя. Якраз повернулась додому з Опішні одна з груп загону, зав'язалась перестрілка й Хвильовому вдалося втекти. Решта арештантів були розстріляні.

До речі, дуже по-різному склались долі вояків рублівського загону. Так, брат письменника Олександр Фітільов, комуніст-більшовик, продовжив службу в Червоному козацтві Віталія Примакова і загинув у боях за Перекоп. А найближчий його помічник Семен Коба швидко розчаровується в новій владі й знову збирає повстанців тепер уже для боротьби з продзагонами ³⁸.

Цікаво, що коли всі можливості ведення бойових дій у Коби вичерпуються, Микола Хвильовий не залишає в біді свого побратима та інших соратників - допомагає дістати нові паспорти й легалізуватись ³⁹.

Через кілька місяців після приходу червоних у квітні 1919 року Микола Фітільов вступає в КП(б)У. Працює у відділі народної освіти Богодухівського виконкому. А з початком наступу Добровольчої армії бере участь у створенні Богодухівського полку й у червні 1919 відправляється на фронт.

Вир воєнних подій розширює географію життя письменника. Спершу бої в рідному краї, внаслідок яких полк гине, а Хвильовий простим солдатом відступає з іншими частинами Червоної армії.

Уже під Орлом він стає політпрацівником у штабі 52-ї дивізії і ледь не потрапляє під трибунал через зраду свого безпосереднього керівництва (усе обійшлося місячним ув'язненням та подальшим виправданням ⁴⁰, - це офіційна версія, а насправді йому оголошувався смертний вирок та від смерті порятувала "молоденька, чорноока комуністка", принаймні так Хвильовий переповідав Іванові Сенченкові, тією ж комуністкою була Юлія Уманцева, котра згодом стала другою дружиною письменника ⁴¹).

У жовтні 1919 року вдалі рейди Нестора Махна в тилу білих змінюють ситуацію на фронті. Червоні йдуть у контрнаступ і вже зимою Хвильовий повертається в Україну. Він прикомандировується до політвідділу Південного фронту й займається редакційно-видавничою роботою.

А навесні 1920 знову в зоні бойових дій - як політпрацівник Другої кінної армії, щоправда, безпосередньої участі в воєнних операціях не бере, а готує агітаційні прокламації для солдат-білогвардійців та співпрацює з армійською газетою.

Після перемоги над Врангелем деякий час служить на Кавказі, а звідти переводиться до Харкова ⁴². Працює в культурно-освітньому секторі Харківського військового округу ⁴³.

На цей час припадає і літературний дебют письменника (звісно, якщо не брати до уваги його пропагандистські агітки "в стилі Дем'яна Бєдного" для плакатів і армійської преси ⁴⁴). У 19-20 числі журналу "Знання" за 1920 рік з'являється вірш "Я тепер покохав го́род..." за підписом Стефан Кароль.

Розриваючись поміж Харковом і Богодуховом, до цього спонукають молодого сім'янина та вже батька родинні обставини, він робить спробу бути ближче до дружини Катерини Гащенко й доньки Іраїди - на початку 1921 року керує позашкільною сіткою відділу народної освіти Богодухівського повіту.

Та вже навесні остаточно переїздить до Харкова, де розпочинається цілком нове життя - вже безпосередньо Миколи Хвильового, в якому письменник прагне викреслити свій фітільовський період, залишаючи його відгомони й відблиски на відкуп художніх творів.

Можемо тільки здогадуватись, чим він керувався та які були підстави й причини: походження (у написаній 1924 року під час партійної "чистки" "Короткій біографії" Хвильовий ані словом не прохоплюється ні про матір, ні про її рід), родинні стосунки, особисті трагедії (загибель брата, розлучення й неможливість спілкування з донькою), зміна ціннісних орієнтирів тощо.

Під цим оглядом доволі промовистим є свідчення Г. Костюка:

" Від кінця 1929 року до смерти Хвильового 13 травня 1933, я особисто був близький до вужчого середовища Хвильового. При тій чи іншій нагоді я чув різні пригадки про офіцерство й уенерівство Панча, про гайдамацтво Сосюри, його розстріл денікінцями й урятування чудом, про офіцерство й протиденікінське партизанство Куліша, про героїчний рейд Досвітнього в польське запілля, арешт і визволення, про санітарну службу гімназиста Смолича в армії УНР і УГА під час тифозної пошести 1919 року і щось подібне про багатьох інших.

Але про Хвильового - ні про організатора й воєнного керівника повстанським загоном, ні про його збройний виступ супроти військ УНР, ні про його якусь причетність до ЧК, ні про його комісарство в дивізії, - тобто про факти, які б мали його дуже підвищувати в очах офіційного радянського і партійного читача, - нічого не говорилося"⁴⁵.

Поза тим, і віднайдена наприкінці 1980-х "Коротка біографія", і свідчення знайомих, родичів, товаришів підтверджують, що вони таки мали місце - включно з ЧК, але "чекістський" досвід було почерпнуто не зі служби, а з ув'язнення.

Рік 1921 став визначальним не лише в біографії письменника, а й загалом для молодої держави. Період національно-визвольних змагань, інтервенцій та братовбивчої боротьби переходив у наступну фазу й закінчувався для покоління, на чию молодість випали фронти Першої світової війни, доволі непросто: для одних - еміграцією, для інших - прагненням будь-що-будь працювати для своєї нації на рідній землі, а то й зі святою вірою в можливість реалізації декларованих принципів радянської влади та комуністичних ідеалів.

Миколі Хвильовому судилось стати речником цього покоління у своїх художніх та публіцистичних творах.

Осереддям тогочасного літературного життя нової української столиці стає редакція "Вістей ВУЦВК", головний редактор яких - в недавньому минулому відомий боротьбист, редактор газети "Боротьба", а віднедавна член ЦК КП(б)У - Василь Еллан-Блакитний докладає максимум зусиль, щоб зібрати розпорошені українські літературні сили республіки.

Він сприяє звільненню з-під варти Павла Губенка, згодом відомого як Остап Вишня, котрий прибув до Харкова з останньої столиці УНР в арештантському вагоні; допомагає після арешту ЧК й заборони півроку обіймати відповідальні посади поновити журналістську й літературно-організаторську діяльність Сергію Пилипенкові; підтримує своїм авторитетом автора збірки "Удари молота й серця" поетів-початківців Володимира Сосюру й Майка Йогансена; недавній царський політкаторжанин і вже відомий літературний критик Володимир Коряк знаходить в його особі однодумця, а в елланівському оточенні - своїх підопічних.

Тож саме до редакції "Вістей" у березні 1921 року скеровує свого земляка й давнього друга однопартієць Еллана та колишній співробітник "Боротьби" Борис Колос ⁴⁶, адже кращого середовища для Миколи Хвильового просто не існувало. І як наголошує Г. Костюк, саме це коло молодих літераторів "на початку 20-их років запалила перші смолоскипи нового пореволюційного літературного процесу" ⁴⁷.

З приїздом до Харкова письменник працює в редакційному відділі Головполітосвіти, у видавництві "Червоний Шлях" і з головою занурюється в літературну роботу.

Того ж таки року за його безпосередньої участі з'являються альманахи "Штабель", "На сполох", розпочинає вихід журнал "Шляхи мистецтва", а також друкується окремим відбитком поема "В електричний вік" та виходить його збірка поезії "Молодість", з початком 1922 - друга поетична книга "Досвітні симфонії".

"Микола Хвильовий - "кучерявий", вибагливий поет, не геть зрозумілий для авдиторії, складний і вишуканий", - давав характеристику В. Коряк, зазначаючи, що він і Йогансен: "робітники, майстри техніки, шукачі нових форм пролетарської творчости, кваліфіковані конструктори - будівничі нової літератури" ⁴⁸.

Самі ж поети не з меншим патосом мислили своє призначення, проголошуючи "Нашим Універсалом до робітництва і пролетарських митців українських" - "еру творчої пролєтарської поезії справжнього майбуття":
...Перейшовши фази перецінення старих літературних традіцій і догм, беремося певними колективними й координованими зусиллями творити первістки поезії переможця - пролєтаріяту. Спаливши ввесь гній феодальної і буржуазної естетики і моралі і внесеною нею ростління гниючого трупу, ми, нові поети, йдемо в майбутнє не як нова генерація на тлі старого мистецтва, а пориваючи всі зв'язки, заперечуючи всі дотеперішні традіції. <...> Мідяною сурмою скликаємо до наших лав роспорошені творчі одиниці робітництва. Формуємо загони. Організуємо регулярну армію митців пролєтаріяту. Наші лави крилаті споюватимемо залізною дисципліною робочих ритмів і пролєтарських метафор. В цьому попередники наші і пророки - Шевченко і Франко. <...> Мову українську беремо, яко певний і багатий матеріял, даний нам у спадщину тисячолітніми поколіннями батьків наших - селянства українського.
Перетворимо, переплавимо, перекуємо ті скарби селянські на нашій фабриці, в огні нашої творчости, під молотами наших зусиль одностайних...⁴⁹.

На чолі літературно-мистецьких процесів - за логікою ЦК КП(б)У - мав стати Всеукраїнський Пролеткульт.

"З ініціятиви групи харьківських діячів пролєтарської творчости закладено перші підвалини Всеукраїнському об'єднанню всіх пролєтарських творчих сил. Обрано Організаційний Центральний Комітет Пролєткультів у складі В. Блакитного (Елланського), З. Невського і І. Кулика" - читаємо в хроніці подій осені 1921 року на сторінках журналу "Шляхи мистецтва" ⁵⁰.

Однак нова організація набула виразного проросійського характеру, зрештою - іншого й не можна було очікувати від фактично філії Всеросійського Пролеткульту (масової культурно-просвітницької та літературно-художньої організації при Народному комісаріаті освіти Росії), керівництво якої виступало проти створення саме національної української секції.

На засіданні пленуму Всеукраїнського Оргбюро Пролеткульту 14 травня 1922 року протистояння на національному ґрунті переросло у відкритий конфлікт поміж українцями С. Пилипенком і В. Елланом-Блакитним, з одного боку, та фактичним керівником Всеукраїнського Пролеткульту З. Невським - з іншого ⁵¹.

Микола Хвильовий натомість відпочатку прагне реалізовувати власну стратегію організації українського літературного процесу в умовах диктатури пролетаріату.

З його ініціативи 16 січня 1922 року постає Всеукраїнська Федерація Пролетарських Письменників і Митців із трьома центрами в Харкові, Києві та Москві, діяльність якої відмежовується від Пролеткульту (у другому параграфі статуту зокрема зазначалося: "Взаємини між федерацією і пролеткультом виявляються в формі персональної унії - окремі члени федерації являються робітниками пролеткульту" ⁵²).

У декларації новопосталої організації поряд із суспільно важливими гаслами йшлося про основні художньо-естетичні принципи, які повинні були стати визначальними для її членів:

"Завданням федерації є представити в художній творчости могутній мент перелому, і уловить побут переходової доби Революції. В аналізі хвороби і пристосовання психік численних соціяльних верстов найдемо нові шляхи для утворення пролетарської культури і нових здорових характерів майбутнього" ⁵³, а щодо формальних підходів, то підкреслювалося - "пролетарський письменник пише так, як він хоче, себто сам вибирає собі методи творчости. Федерація вважає що такий принцип є найпевнійшим, бо з одного боку - йдучи до одної мети ріжними шляхами ми скорійше найдемо те, що шукаємо, з другого, там де шукання, там є й життя. Тому федерація оголошує добу шукань в пролетарському мистецтві" ⁵⁴.

Ставлення ж до дражливого національного питання подавалося неоднозначно: "Ми розуміємо федерацію не як анархізм данної групи, (приклад вільна спілка вільних осіб), а лише як заперечення національного мистецтва" ⁵⁵, - "Ми категорично заявляємо, що всіх письменників федерації, котрі не будуть придержуватись нашої програми і підуть старими стежками міщанської ідеології, або стежками зоольогічного націонализму, будемо виключати з нашого колективу" ⁵⁶. Але водночас уповноважені члени федерації декларували:
Пора стати пролетарському мистецтву на нові рейки. Розвиток індустріяльного пролетаріяту йде на Україні на кошти раз у раз підходячих селянських резервів. Отже виховувати цей пролетаріят виключно на російскій мові, це значить затримувати його культурній розвій, це значить, робити із нього т. зв. "перевертнів-хахлів" з низьким культурним світоглядом.
В умовах Робітниче-Селянської державности, в умовах диктатури пролетаріяту ми позбавляємось примусової русифікації, що дає можливість спролєтарізованному селянинові, зробитись свідомим членом творцем комуністичного суспільства ⁵⁷.

Уже наприкінці березня 1922 року, окреслюючи процеси в літературному житті, В. Коряк означує Федерацію як один із трьох осередків нового письменства, поряд із Пролеткультом та новоствореною Спілкою селянських письменників "Плуг" ⁵⁸.

Проте зробити Федерацію дієвою Хвильовому не вдалося. Об'єктивно цьому не сприяли ані загальна економічна ситуація (до того ж, на відміну від Пролеткульту державної дотації ВФППМ не отримала), ані політична кон'юнктура. Натомість задекларовані художньо-естетичні засади окреслили простір для Хвильового-прозаїка.

Збірки оповідань "Сині етюди" (1923) та "Осінь" (1924) засвідчили не лишень появу першорядного письменника, а й початок якісно нового етапу в розвитку української літератури.

Олександр Дорошкевич у своєму "Підручнику історії української літератури" писав:
"Серед сучасних наших белетристів ми Хвильового не вагаючись можемо назвати найвидатнішим. Широкий розмах його творчости, що базується на художній синтезі нового оточення, раз-у-раз виступає поруч з упертим, глибокозворушливим і талановитим шуканням нової словесної форми, нових стилістично-композиційних можливостей.
Ось чому Хвильовий у своїй ранній прозі видається нам правдивим реформатором, може навіть - революціонером, що сміливо рве, хай і за иншими поетичними зразками, традиції й утерті довершення української літератури"⁵⁹.

А Олександр Білецький узагалі визначав роль Хвильового як "основоположника" "справжньої нової української прози" ⁶⁰.

Та, попри активну й плідну творчу роботу, письменника не полишає, за висловом Івана Сенченка, "організаційна лихоманка" ⁶¹. Ще 1922 року він починає виношувати задум нової організації, що за рік утілився в Спілці пролетарських письменників "Гарт", щоправда, вже на чолі з В. Елланом-Блакитним ⁶² та на зовсім інших засадах.

Важливі для Хвильового психологізм, художній експеримент і шукання, проголошені ним у декларації ВФППМ, - очільника "Гарту" наразі не цікавили, як і загалом художньо-естетична складова літератури:
"для "Гарту" ознака професійна не є основна. Більше того, у професіоналів мистецтва, залежно від самого характеру виробництва, виробилася специфічна "мистецька психологія", ворожа "Гартові". <...>
І тут перед "Гартом" стоять великі завдання: розвіяти цю специфічну мистецьку атмосферу або, принаймні, оздоровити її припливом нової свіжої крови з тих шарів суспільства, для котрих громадська робота, класові завдання на першому плані, для котрих важне життя, його перебудова на інших, ніж досі, підвалинах, важні інтереси трудящого люду, перед якими відступають інтереси індивідуальні, групові, а тим паче якісь "ідеї" і "теорії" суто мистецького характеру"⁶³.

Ідеологічна складова - насамперед, а отже справжній письменник нової доби - це пролетарський письменник, за визначенням В. Блакитного: "той, хто пише від пролетаріяту, на основі пролетарської ідеології, пером проробляє революційну комуністичну роботу в цілому суспільстві, направляючи свою увагу, куди потребує революційна стратегія й інтереси революції" ⁶⁴.

Такий підхід до літератури був неприйнятний для Хвильового, як і "диктаторський" характер В. Блакитного, тож і не дивно, що поміж ними виникають розходження, про які згадує Юрій Смолич, а незабаром і публічний конфлікт, вивершений афоризмом "Політик Блакитний повісив у собі поета Еллана" ⁶⁵.

Створена Миколою Хвильовим студія "Урбіно" та поява альманаху "Квартали", - власне, безпосередні призвідці конфлікту й каталізатори занепаду "Гарту", - для самого письменника стають виходом із затяжної внутрішньої кризи.

На жаль, ми не маємо змоги відтворити всі колізії 1923 - 1924 років, але навіть відомі факти засвідчують її глибину: Хвильовий кидає роботу в Головполітосвіті та йде працювати слюсарем на паровозобудівний завод, ніби "з метою "освіжитися" від задушливої непівської атмосфери" ⁶⁶, намагається покінчити життя самогубством: "...застрелитися я ніяк не можу. Два рази ходив у поле, але обидва рази повернувся живим і невредимим..." ⁶⁷, - загальне розчарування посилюється й творчими невдачами: "...зараз нічого не пишу і, очевидно, не буду вже писати, бо стара манера <...> мене не задовольняє, а нового я нічого не дам - нема відповідного таланту" ⁶⁸.

Наявність друзів-однодумців та їхня підтримка, з одного боку, а з іншого - партійна дискусія в Москві поміж Л. Троцьким, Г. Зінов'євим та Й. Сталіним, що давала сподівання на демократизацію радянського ладу, - спонукали Хвильового до більш активного відстоювання своїх позицій, тим паче - випала чудова нагода поговорити про наболіле та спробувати змінити ситуацію в українському літературному процесі.

А формальним приводом стала стаття Григорія Яковенка "Про критиків і критику в літературі".

Слід відзначити, що, починаючи від 30 квітня 1925 року - публікації першого памфлета Миколи Хвильового "Про 'сатану в бочці' або про графоманів, спекулянтів та інших 'просвітян' (Перший лист до літературної молоді)" на сторінках "Культури і побуту", - його життя й творчість перебувають під пильною увагою літературознавців, істориків, політологів тощо, а тому немає потреби докладно зупинятися на окремих фактах та їх інтерпретаціях ⁶⁹. Та поза тим, вважаємо за необхідне поставити деякі акценти.

Ще в березні В. Блакитний, пишучи про ознаки кризи в літературному процесі, зазначав:
"Звичайно - особисте, вплив роботи - є і тут. Проте - помилимося, коли переоцінимо їх значіння. Коріння справи - глибше. Воно - гніздиться в усій нашій добі. Зараз ми підійшли до моменту пробудження громадської активности в нових шарах суспільства.
Зростає вона в пролетаріяті. Зростає вона і в інших суспільних групах, що шукають для неї виходу, між іншим - і в галузі культурнотворчого виявлення та оформлення. І "гумористичні бої між літературними групами", як мислить обиватель, лише частка боротьби за вплив окремих суспільних груп на ідеологічному фронті"⁷⁰.

Позиція Хвильового не була аж такою неприйнятною для його опонентів - Василя Еллана-Блакитного та Сергія Пилипенка. Так, Блакитний не лише надає шпальти додатку "Вістей", а й попередньо сам чи через Гордія Коцюбу (редактора "Культури і побуту") знайомить із листом Яковенка; Пилипенко як головний редактор видавництва "Книгоспілка" ініціює видання памфлетів окремою книжкою - "Камо грядеши" (і це при тому, що третій адресований безпосередньо йому).

Не можемо також сказати й про якісь негаразди на рівні міжособистісних стосунків на початковому етапі літературної дискусії. Ще за рік, відповідаючи на закиди Миколи Зерова, він писав про Пилипенка: "... це не тільки симпатяга, але й демократ, коли можна так висловитись. Тільки йому дякуючи і я, і багато з нас, харків'ян, мали можливість випустити те, що випустили" ⁷¹, щоправда, згодом полемічний запал став на заваді подальшому поштивому ставленню Хвильового й Пилипенка одне до одного.

Не відомо, як склалися б стосунки з Елланом, коли б не його рання смерть, але окреслене Смоличем протистояння розгорталось усе ж швидше в дискусійному руслі, адже саме Хвильовий організовує відвідини письменниками хворого Еллана ⁷² та й у переліку небажаних осіб він не зринає, на відміну від Олеся Досвітнього та Сергія Пилипенка (принаймні такий висновок можемо зробити зі свідчень удови Блакитного Лідії Вовчик ⁷³).

Зрештою, навіть ідея створення літературної організації елітного типу була близькою усім трьом: "З де якого часу в харківських літературних колах, що гуртуються навколо "Гарту" й "Плугу", зародилася думка про оформлення процесу зростання української революційної літератури в інституції академичного типу, що самим появом своїм характеризувала б дозрілість нової української літератури та підводила під дальший її розвиток тверді, сталі підвалини.

Після цілого ряду приватних нарад склалася ініціятивна організаційна група в складі т.т. В. Блакитного, С. Пилипенка, М. Хвильового, Пельше і Лейтеса, котрі детально розробили план організації Української Літературної Академії та її ближчої роботи, й почала працю в напрямкові реалізації цього плану" ⁷⁴.

А висловлена в проекті "Маніфесту Всеукраїнської літературної академії" теза В. Блакитного - "Треба вивести жовтневу українську літературу на широку всесоюзну та європейську арену" ⁷⁵ - безпосередньо корелює з ідеями Хвильового-памфлетиста й засадами Вільної Академії Пролетарської Літератури, що постала 20 листопада 1925 року.

Однак сама поява ВАПЛІТЕ стала певною несподіванкою і для літературних кіл, і для партійних керівництва.

По-перше, створення установи академічного типу відбувалося не після відповідного рішення Народного комісаріату освіти, а ухвалою зборів письменників - випадає думати, що ініціатори спрацювали на випередження, по-друге й найголовніше: основним критерієм, що висувався до претендентів на членство в Академії, було не пролетарське походження, не партійність чи дотримання у своїй творчості ідеологічних приписів КП(б)У - таких важливих для політики партії в галузі художньої літератури, а передусім - мистецька кваліфікація письменника, на чому й наголошував Микола Хвильовий на ініціативній нараді 14 жовтня 1925 року: "Літорганізація мусить об'єднувати кваліфікованих письменників, бувших Гартованців, Плужан і інших" ⁷⁶.

Програмні ж положення нової організації Хвильовий викладав у "Думках проти течії": "... од нині наше одне із чергових гасел - не "дайош кількість - хто більш", а "дайош якість". Треба відтворити знищений художній критерій" ⁷⁷.

Тож і жодних обмежень щодо художньо-естетичних засад авторів Академія не висувала, - повторюючи, власне, тези декларації ВФППМ, проте вже з формальним ідеологічним забарвленням: "В основу своєї мистецької праці ВАПЛІТЕ кладе марксівський світогляд і програмові постулати Комуністичної Партії, даючи широке право своїм членам користатись всіма художньо-літературними формами, як уже вживаними в світовій літературі, так і цілком новими" ⁷⁸.

У редакції журналу "Всесвіт" (зліва): Олександр Довженко, Кость Гордієнко, Микола Хвильовий (Харків, 1925)

Не меншу увагу ваплітяни приділяють й забезпеченню матеріальних та побутових умов для творчої праці, при тому - незалежно від організаційної приналежності літераторів. Саме внаслідок таких ініціатив при ЦК КП(б)У створюється відповідна спеціальна комісія. До її складу від письменників входить Микола Хвильовий ⁷⁹.

Власне, ВАПЛІТЕ запропонувала оптимальний формат взаємин літератури і влади: сприяння розвитку літератури й культури на державному рівні та дотримання принципу "не втручання" в художні процеси, адже до цього спонукає логіка ходу історії та формування "пролетарської державності".

"Ми, комунари, несемо на собі велику відповідальність: цілком від нас залежить, яке мистецтво дасть пролетаріят у добу своєї диктатури, - пише Хвильовий. - Але ця відповідальність ускладняється, коли ми уясняємо собі, що це мистецтво мусить творити культурно відстала нація"⁸⁰. І тому постає "основна й нез'ясована дилема:
- Чи будемо ми розглядати своє національне мистецтво, як служебне (в даному разі воно служить пролетаріятові) і як вічно-підсобне, вічно-резервне, до тих світових мистецтв, які досягли високою розквіту. Чи, навпаки, залишивши за ним ту ж саму служебну ролю, найдемо за потрібне підіймати його художній рівень на рівень світових шедеврів. Ми гадаємо, що це питання можна розв'язати тільки так:
Оскільки українська нація кілька століть шукала свого визволення, остільки ми розцінюємо це як непереможне її бажання, виявити й вичерпати своє національне (не націоналістичне) офарблення. Це ж національне офарблення виявляється в культурі й в умовах вільного розвитку..."⁸¹.

І далі зазначає:
"Наша постановка тільки в тому випадку буде мати реальні наслідки, коли нове суспільство стане розглядати наше мистецтво в фокусі світових мистецьких колізій.
Иншими словами: ані на мить не спускаючи з ока відповідних досягнень инших країн, ми мусимо найти як-найближчі шляхи до повного розквіту, бо в противному разі нема рації робити нашої установки"⁸².

Тож найважливіше завдання полягає в тому, що "українське мистецтво мусить найти найвищі естетичні цінності" ⁸³ - і цим визначалось силове поле діяльності Вільної Академії Пролетарської Літератури та окреслювалося творче кредо Миколи Хвильового як лідера новітнього пореволюційного літературного процесу.

Не випадково, оглядаючи прозовий доробок 1925 року, О. Білецький зауважував:

"Поки-що не слід забувати, що той самий М. Хвильовий, що нині воює з "Плугом", у свій час - якщо не "юридично", то фактично - був за одного з головних художніх керовників "Плужан", своїм впливом допоміг їм визначити нові шляхи і ще перед "Камо грядеші" й "Думок проти течії" в своїх художніх творах накреслював теорію нової прози, потрібну для молодих авторів, що вийшли після Жовтня на літературне роздоріжжя.

"Переспівувати - не творити, а малпувати. І читач - творець, не тільки я, не тільки ми - письменники. Я шукаю і ви шукайте. Спершу від новаторів - і я теж. Це нічого: від них, щоб далі можна"... "Завдання художника полягає зовсім не в життьовій правді: в художній" - ці й инші подібні їм, нині такі загальновідомі слова глибоко западали в думки, помагали визволятися "з лабетів просвітянської літератури" задовго ще перед початком славнозвісної від нині дискусії..." ⁸⁴.

Дбаючи про розвиток української літератури, наголошуючи на таких здавалося б прописних істинах, як художність текстів і професійність авторів, Микола Хвильовий у своїх полемічно загострених памфлетах обґрунтовує концепцію культурного розвитку та підводить читача до розуміння, що повноголосе функціонування національного художнього слова можливе лише в повноцінній українській державі.

Характеризуючи суть дискусії довкола шляхів розвитку української літератури, Юрій Шевельов відзначає, що в тих історичних обставинах головним питанням було "те, як краще зберегти українську самобутню культуру і самобутність взагалі під тяжкою загрозою, при чому для супротивників у цьому питанні (крім кількох пристосуванців) спільним було бажання цю самобутність таки зберегти.

З цього погляду найзапекліші супротивники, олімпієць Хвильовий і масовіст Сергій Пилипенко належали до одного табору, і це по-своєму оцінило НКВД, коли заповзялося знищити і прихильників Хвильового, і Пилипенка з його послідовниками" ⁸⁵.

У плани радянського керівництва не входило ані збереження "самобутності" української культури, ані тим більше її розвій як культури повноцінної європейської нації, врешті - існування самої нації.

Позиції Миколи Хвильового були піддані гострій критиці на найвищому рівні. У листі Сталіна до Лазаря Кагановича та інших членів політбюро ЦК КП(б)У від 26 квітня 1926 року, який став наслідком його особистої зустрічі з наркомом освіти України Олександром Шумським, зазначалося:
"Вимога Хвильового про "негайну дерусифікацію пролетаріату" на Україні, його думка про те, що "від російської літератури, від її стилю українська поезія повинна тікати якомога швидше", його заява про те, що "ідеї пролетаріату нам відомі і без московського мистецтва", його захоплення якоюсь месіанською роллю української "молодої" інтелігенції, його смішна й немарксистська спроба відірвати культуру від політики, - все це й багато подібного в устах українського комуніста звучить тепер (не може не звучати!) більш ніж дивно. У той час як західноєвропейські пролетарі та їх комуністичні партії сповнені симпатій до "Москви", <...> український комуніст Хвильовий не має сказати на користь "Москви" нічого іншого, окрім як закликати українських діячів бігти від "Москви" "якомога швидше". <...>
Що сказати про інших українських інтелігентів некомуністичного табору, якщо комуністи починають говорити, і не тільки говорити, але й писати в нашій радянській пресі мовою Хвильового" і далі: "... тільки в боротьбі з такими крайнощами можна перетворити зростаючу українську культуру та українську громадськість на культуру й громадськість радянську"⁸⁶.

У цьому контексті промовистим є таємний циркуляр Державного політуправління "Про український сепаратизм", який відзначає прихильність правих сил і української еміграції до комуніста Хвильового та його підтримку з їхнього боку ⁸⁷ на тлі зростання антирадянських та антиросійських настроїв в українському суспільстві, передусім на "культурному фронті" ⁸⁸ і на селі ⁸⁹, а також наголошує на необхідності "не обмежуватись звичайним спостереженням, а вести активну розвідку серед провідних українських антирадянських течій" ⁹⁰.

Відтак Микола Хвильовий опиняється під пильним наглядом ДПУ ⁹¹, а його публічна діяльність піддається партійній обструкції.

У міру ж зміцнення сталінізму жоден із пунктів ідейно-естетичної програми, окресленої в памфлетах і прозі Хвильового, вже не міг бути реалізований, як, зрештою, і подальша повноцінна діяльність літератора.

Ані визнання своїх "помилок" і "самочинне" засудження "хвильовізму" (як і спроби віднайти "хвильовізм" в опонентів), ані виключення з ВАПЛІТЕ і врешті саморозпуск організації, ані спроба абстрагуватись і поринути в ігровий дискурс "Літературного Ярмарку", - не давали жодного шансу. Українській літературі відводилася роль ідеологічного забезпечення процесів формування єдиного культурного простору: інтернаціонального, соціалістичного за змістом і національного за формою.

Саме на цьому наголошував Йосип Сталін ⁹² у бесіді з українськими письменниками 12 лютого 1929 року в Москві, в якій брав участь і Микола Хвильовий.

Диктатору та його режиму край важливо було убезпечити себе від внутрішніх загроз. Державне політуправління розгорнуло активну роботу з обліку й виявлення всіх, хто належав до інших партій (наприклад, соціалістів-революціонерів), комуністичних фракцій (троцькістів), брав участь у громадянській війні на боці інших військових формувань тощо, а також тих, хто припустився ухилів від генеральної лінії партії, з подальшою їх ізоляцією та знищенням.

Ці завдання в Україні набували особливої гостроти ще й у зв'язку з "національним" питанням, розв'язання якого пов'язувалось передусім із наведенням ладу на "культурному фронті" та реформуванням сільського господарства, що обернулося тотальними репресіями, колективізацією, "ліквідацією куркуля як класу" та організованим голодомором.

"Щодо важливості і складності завдань, новизни і глибини соціально-економічних процесів, темпів і масштабів соціалістичного будівництва, це був один з найважчих періодів у діяльності партії, - відзначала згодом офіційна пропаганда, намагаючись приховати гуманітарну катастрофу за блиском мажорної патетики: - Щодо сміливості задумів і творчого розв'язання практичних питань соціалістичного будівництва, гігантського розмаху політичної і організаційної діяльності партії, багатства форм і методів її роботи, високої активності й нечуваної самовідданості трудящих мас у будівництві соціалізму це був справді героїчний період в історії партії і радянського народу" ⁹³.

Обігруючи цю фальшиву ідеологічну фразеологію, Г. Костюк доволі влучно означив цей час у житті й творчості Миколи Хвильового як "період героїчних терпінь": "період поразок, відступів і останніх спроб знайти місце для нового старту на конвенціональних шляхах <...>. Безвихіддя і трагічний фінал" ⁹⁴.

Такою спробою "нового старту" для Хвильового була організація в 1930 році ПРОЛІТФРОНТу. Однак, як слушно підкреслює Юрій Шевельов, "врятуватися через ПРОЛІТФРОНТ і врятувати ПРОЛІТФРОНТ не пощастило" - "На вустах письменника був намордник, бунтар почував себе посадженим до клітки. Тільки питанням часу було, коли морально-психологічні ґрати мали були заступлені на ґрати справжньої в'язниці" ⁹⁵.

Запущений маховик репресивного механізму, знищення села й голодна смерть мільйонів українців не могли дати підстав для будь-яких ілюзій. Микола Хвильовий це чудово усвідомлював. Аркадій Любченко так передає його слова, висловлені в квітні 1933 року: "Голод - явище свідомо організоване. Голод і розруха - хитрий маневр, щоб одним заходом упоратися з дуже небезпечною українською проблемою" ⁹⁶.

Подальший арешт Михайла Ялового й розмова з керівництвом ДПУ у спробі порятувати товариша - лише розставили крапки над "і". Відтак Хвильовий відважується на відчайдушний жест - публічне самогубство, бо ж: "Арешт Ялового - це розстріл цілої генерації. За що? За те, що ми були найщирішими комуністами? Нічого не розумію, за генерацію Ялового відповідаю перш за все я, Микола Хвильовий. "Отже", як говорить Семенко... Ясно!"⁹⁷.

Цей останній - по суті, мистецький - акт 13 травня 1933 року став демонстративним викликом режимові й водночас чи не єдиною можливістю зберегти власну гідність у відстоюванні права нації на самостійність, а особистості - на індивідуальність, - принципах, що так важили для письменника й для його покоління як у культурно-естетичному, так і суспільно-політичному вимірах.
Ростислав Мельників - поет, критик, літературознавець. Кандидат філологічних наук (1998), доцент (2002), член Національної спілки журналістів України (1996) і Національної спілки письменників України (1998).
Фотографії з фондів Харківського літературного музею та Харківської обласної організації Національної спілки письменників України. Дивіться також: Постріл у самого себе. Містерія Миколи Хвильового Полювання на Вальдшнепа. Хвильовий у архівах спецслужб Екскурсія квартирою-музеєм Павла Тичини. ФОТО Микола Зеров - неокласик і терорист У Харкові покалічили будинок Хвильового. ФОТО Футурист, шестидесятник і бітник. Соратник Семенка не розкаявся після ГУЛАГу Що трапилося 30.12.1922 або УСРР на шляху до Союзу Обкладинки журналу "Всесвіт", який робив Хвильовий. ФОТО

# data[].attributes.attachment_link.title
Життя і смерть Миколи Хвильового. Від комуніста до комунара

# data[].attributes.attachment_link.description
"13" було улюбленим числом Миколи Хвильового. 13 грудня він побачив світ, а 13 травня пішов із нього. Для багатьох постать Миколи Хвильового була важливим відкриттям пласту української культури 20-х рр. ХХ ст., власне більше ніж культури, але і тієї генерації, яку політично народили події 1917 - 1920 рр.

# data[].attributes.headline
Валер,ян Підмогильний

# data[].attributes.subject
Валер,ян Підмогильний

# data[].attributes.headline
Юрій Яновський

# data[].attributes.subject
Юрій Яновський

# data[].attributes.headline
Гра долі. Остап Вишня. 

# data[].attributes.subject
Гра долі. Остап Вишня. 

# data[].attributes.body
Частина 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Остап Вишня. Кохання і одруження з актрисою Варварою Маслюченко / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.headline
Гра долі. Оста Вишня

# data[].attributes.subject
Гра долі. Оста Вишня

# data[].attributes.body
Частина 2

# data[].attributes.attachment_link.title
Остап Вишня. Зберіг кохання в сталінських таборах. Частина 2 / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.headline
Микола Куліш

# data[].attributes.subject
Микола Куліш

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кандидат історичних наук, журналіст, співробітник Українського інституту національної пам'яті (м. Луцьк)

"Історична правда" републікує статтю Лесі Бондарук "Микола Куліш, якого нам заборонила Москва" з люб'язного дозволу редакції сайту "Район.Історія"

З дитинства - лідер серед підлітків

З 5 років Микола, як і його батько, наймитував - заможні селяни наймали його пастухом телят і свиней, нянькою для дітей, погоничем коней. А хлопчик дуже хотів навчатися. З 9 років вчився у церковно-парафіяльній школі.

Там побачили його здібності і чаплинська інтелігенція вирішила допомогти обдарованому хлопцеві. Вона зібрала кошти - близько ста карбованців - для того, щоб він міг продовжити здобувати освіту. Миколу зарахували до Олешківського міського училища.

В Олешках Микола Куліш почав писати фейлетони, епіграми, гострі статті, сатиричні вірші та поеми, першу п'єсу написав у 1913 році.

Їх публікували в учнівських рукописних часописах "Наша жизнь", "Колючка", "Стрела", "Веселое язычество", ініціатором й редактором яких він сам і виступав, його твори активно розходилися серед підлітків та молоді.

Під час навчання він виявив себе лідером серед підлітків: за характером був різким, відвертим, рішучим, гострим на язик, а тому мав значний вплив на ровесників.

Сатиричні виступи Миколи Куліша жваво сприймалися учнями, які швидко підхоплювали його дотепні вислови та спостереження. Під час навчання в Олешківському міському училищі Куліш створив учнівський драмгурток, в якому був режисером, актором і драматургом.

А паралельно репетиторством заробляв собі на прожиття. Незважаючи на успіхи у навчанні, Миколу Куліша декілька разів відраховували з училища, як він писав в автобіографії, "за организацию кружков молодёжи и непочтение к начальству".

Але обдарованого, хоч і бунтівного, учня підтримувало чимало вчителів, які допомогли йому 1908 року вступити до Олешківської чоловічій гімназії. У 1913 року гімназію закрили, і Микола, щоб отримати атестат про закінчення гімназії, разом із хлопцями поїхав на Кавказ, де було легше скласти екзамени екстерном.

Там захворів на малярію, але згодом, трохи одужавши, навіть із високою температурою, здав іспити.

Воєнні шляхи вели через Волинь

Влітку 1914 року Микола Куліш вступив на історико-філологічний факультет Новоросійського університету в Одесі. Однак навчання перекреслила Перша світова війна, юнака мобілізували у військо.

Він і тут скористався нагодою щодо навчання - вступив до Одеської школи прапорщиків. Після закінчення отримав направлення на службу в Харкові.

Налагодивши свій побут на новому місці, 15 квітня 1915 року Микола Куліш одружився на коханій дівчині Антоніні Невелль, з якою познайомився, коли навчався в Олешках. У їхній сім'ї народилося двоє дітей - донька Ольга (у 1916 р.) і син Володимир (у 1917 р.).

Невдовзі Куліш добровольцем пішов воювати. На фронтах Першої світової війни на території Галичини й Литви він підірвав своє здоров'я: воював півротним командиром, на передовій дістав важке поранення, потім - друге у голову, із контузією, зазнав глибокої депресії, що вплинула на світоглядний злам царського офіцера.

Під час Лютневої революції 1917 року штабс-капітан Микола Куліш одним із перших у 224-му Юхновському піхотному полку став на бік більшовиків, пов'язуючи з соціалізмом щирі сподівання на побудову в Україні справедливого суспільства вільних людей.

У 1917 році Куліша, як найавторитетнішого і найпрогресивнішого офіцера, обрали депутатом на військовий з'їзд Західного фронту, що проходив у Луцьку. З 1918 року Микола Куліш - голова міськвиконкому Олешок, голова місцевої ради. У цей час організував "Просвіту" та написав українську абетку для дорослих - "Первинку".

У травні 1918 року до влади прийшли німці з гетьманцями Павла Скоропадського, тож із липня до листопада Куліша, як червоного офіцера, запроторили у в'язницю. За ґратами не втрачав даремно час: впорядкував тюремну бібліотеку, складав українсько- російський словник.

З тюрми вийшов під час правління Директорії УНР. Новій владі поставив умову: нікого не арештовувати, а для підтримки ладу в місті утворити Колегію - із місцевих депутатів та петлюрівців.

Нова окупація Олешок більшовиками у травні 1919 р. дала Кулішу іншу посаду - завідувача відділу народної освіти.

Однак не встиг зайнятися організацією шкіл як довелося сформувати Перший селянський Дніпровський полк (чотири тисячі вояків), з якими воював з білогвардійцями в Херсоні та Миколаєві.

Наприкінці 1919-го року Микола Куліш одержав ризиковане завдання, про яке, характеризуючи свій революційно-національний шлях, повідомляв стисло, у чіткій військовій манері:
"В ноябре 1919 года был командирован полковой ячейкой в тыл белых для формирования повстанческих ревотрядов. Пешком прошел Киевскую, Волынскую, Подольскую и Херсонскую губернии". В ході цього завдання Куліш із червоноармійцями відчув сповна несприйняття радянської влади українцями, вони симпатизували війську УНР, яким у той час керував Симон Петлюра.
Одного разу Миколу Куліша із товаришами петлюрівці наказали розстріляти, але козак, що виконував вирок, їх пошкодував і дав можливість втекти. Додому Микола Куліш повернувся наприкінці 1920 року.

А з нового року вже на цивільній службі - керував органами народної освіти у Олешківському повіті. Неодноразово пішки ходив селами, хуторами й містечками Херсонщини, знайомлячись зі станом педагогічних справ у рідному краї, допомагав відкривати школи і дитячі садочки.

У голодні 1921 та 1922 роки докладав неймовірних зусиль, щоб урятувати багатьох школярів від смерті й зберегти від розпаду численні маленькі школи.

Падіння чиновника і злет літератора

"Після захоплення України більшовиками, ті, хто з маузерами - почали судити тих, хто з плугом. Суперечки швидко вщухають, бо куди ти з вилами проти кулеметів?" - влучно зауважив філолог Олександр Рудяченко.

Новоспечені комуністичні чиновники почали вишукувати у своїх рядах неугодних, тих, хто не піддавався на компроміси з совістю, не наживався при владі. Таким був Куліш, тож почали шукати у нього недоліки, піддавати підозрі все, що можливо.

Миколу Куліша в'їдливо розпитували за наймитування у дитинстві, за те, чому був офіцером у царській армії й одружився із дворянкою, чому шкільний товариш служив у денікінців. Дрібні особисті цькування принижували людську гідність.

Чекісти на два тижні ув'язнили хворого Куліша у в'язницю, де допитували про воєнне минуле, аби знайти за що засудити. Їх зупинив його однополчанин, який заступився за свого командира і присоромив безвусих слідчих, які ніколи пороху не нюхали.

У 1922 року Микола Куліш переїхав в Одесу на посаду інспектора шкіл губернського відділу народної освіти. Займався опікою над безпритульними дітьми. Куліш створив особисто програму для семирічних шкіл Одеської губернії: відтепер у всіх семи класах тут вивчали українську мову та літературу, а також образотворче мистецтво.

Несподівану й гучну славу Миколі Кулішу принесла постановка його п'єси "97", написаної в Одесі у 1924 році про голод 1921-1922 років на Харківщині. Прем'єра відбулася 9 листопада 1924 року в Українському державному академічному театрі імені Івана Франка.

Головну роль незаможника Мусія Копистки, виконав відомий український актор Гнат Юра. Як повідомив культуролог Олександр Рудяченко, під час вистави "97" жінки в харківському залі непритомніли, а під столичним театром чергували карети "швидкої допомоги".

За перший сезон спектакль давали більше п'ятдесяти разів, - такого досі не було із жодним сучасним спектаклем.

"З'явився той, хто не жадав, аби в партері йому улесливо плескали в долоні, а второпали, що "голод і Революція залишаються голодом і Революцією". У нас народився національний Шекспір. Існував колосальний соціальний запит: після революції в Україні, гостро відчуваючи брак сучасного репертуару, діяли понад 70 професійних театрів", -зауважив Олександр Рудяченко.

Наступного року постановку "97" здійснили в Нью-Йорку та інших містах США, а у 1926 році вистава франківців викликала овації у Москві.

У 1925 році Миколу Куліша перевели до Харкова працювати шкільним інспектором Наркомосвіти УРСР. Там він поринув у літературну творчість. Спочатку був членом "Гарту", а у 1926 року президентом Вільної академії пролетарської літератури (ВАПЛІТЕ), яку очолював до 28 січня 1928 року.

Редагував журнали "Червоний шлях" і "Літературний ярмарок". Також був членом "Політфронту" та очолював Українське товариство драматургів і композиторів (УТОДІК).

Микола Куліш швидко увійшов у коло провідних діячів національної літератури, ставши однією із центральних постатей культурно-мистецького життя та безумовно головною постаттю в українській драматургії 20-х - початку 30-х років.

Серед його колег і товаришів були Микола Хвильовий, Остап Вишня, Олександр Довженко, Лесь Курбас, Павло Тичина, Володимир Сосюра, Микола Бажан, Юрій Яновський, Юрій Смолич, Григорій Епік, Олесь Досвітній, Михайло Яловий, Аркадій Любченко, Майк Йогансен, Іван Сенченко, Олекса Слісаренко та інші.

Творчий тандем із режисером Лесем Курбасом

За 1923-1934 роки Микола Куліш встиг написати 15 п'єс. Із 1925 року він подружився із режисером Лесем Курбасом. Вони одне в одному не просто знайшли однодумця, а досить швидко у кожного з них почало увиразнюватися друге "Я": у власних експериментах постановник знайшов бажане світовідчуття, драматург - авторське світобачення.

У творчому тандемі у театрі "Березіль" вони створили чотири шедеври: комедію "Так загинув Гуска", яку, не випустила цензура, трагікомедію "Народний Малахій", сатиричну комедію "Мина Мазайло" (1929) і соціально-психологічну драму "Маклена Ґраса" (1933), що для обох митців стали вершинами творчої майстерності.

У 1928 році вистава Миколи Куліша "Патетична соната" у Москві мала аншлаг. У ній дебютувала актриса Фаїна Раневська, яка зіграла модистку Зіньку, повію. Вже за тиждень після прем'єри у всіх московських вечірках і ресторанах грали "Патетичну сонату" Людвіга ван Бетховена, яка стала хітом.

Уявіть собі, що зі сцени московського Камерного театру Марина (актриса Аліса Коонен) у виставі "Патетична соната" виголошувала ось таку крамолу:

"Запалюйте ж ваші люльки, щоб дим ішов через усі степи вихором до неба! Куріте, аж поки все небо закурите, аж поки не пошле до вас Бог янгола спитати, як у тій казці: Чого ти хочеш, роде козацький, що куриш і куриш. Своєї держави я хочу (розбіглися коси по спині) під прапором ось!.. (Винесла захованого прапора. Розгорнула в руках). Під цим!.."

І це був синьо-жовтий прапор!

На межі 20-30-их років для багатьох письменників настали важкі, трагічні часи. Твори Миколи Куліша, більшість з яких користувалися неабиякою популярністю, також зазнають як політичної, так й естетичної критики. Драматургові закидають, що його п'єси сповнені ідеологічних вад, що вони зводять наклеп на радянську дійсність.

Не могла подобатися владі правда, захована у гострій сатирі героїв його вистав. Спочатку (1930) "Народного Малахія", а потім і політичну комедію "Мину Мазайло" (1939) репертуарна комісія заборонила.

У п'єсі "Мина Мазайло" є пророцтво Куліша щодо майбутнього Голодомору в Україні: дядько Тарас, українець старих, "класичних" націонал-демократичних (не націонал-комуністичних!) поглядів прорікає:

"Їхня українізація - це спосіб виявити всіх нас, українців, а тоді знищити разом, щоб і духу не було... Попереджаю!".

І хоч у п'єсі тут таки йде заперечення молодшого Мазайла, Мокія:

"Провокація. Хто стане нищити двадцять мільйонів самих лише селян-українців, хто?"

Ці рядки писалися не в 1933, а в 1928 році, і все це пролунало зі сцени! Не випадково, коли Миколу Куліша виключали у 1934 році з партії й готувався його арешт, то "Мина Мазайло" називалася серед "яскраво націоналістичних" і "чужих" його п'єс.

Дружина Куліша про час Голодомору 1933 року згадувала:
"Я бачила, що голод знищує мою дитину (доньку Ольгу) і просила Миколу дістати десь грошей, щоб купити продуктів. Микола мені відповів: "Що Ольга?! Коли помирає від голоду цілий народ, вся Україна?" Він не думав ні про мене, ні про дітей. Він забував і про себе, ледве пересуваючи ноги: був виснажений до краю".
Другом і однодумцем Микола Куліш вважав Миколу Хвильового, казав, що саме він "першим відкрив нам очі на Україну". Його самогубство в травні 1933-го вразило драматурга до глибини душі. Після 1933-го Микола Куліш починає розчаровуватися у революційних ідеях.

Літературна дискусія в Харкові стала знаковою подією. За кожного справжнього однодумця Микола Куліш бився до останку. В лице партійним емісарам Москви Курбас і Куліш заявили, що справжній мистець ні перед якою силою не поступиться мистецьким суверенітетом.

Куліш запекло боронив Курбаса, назвавши його геніальним режисером, а ще - осудив радянських письменників, котрі задля кар'єри страшаться чіпати національну проблему. На першому всесоюзному з'їзді радянських письменників (17 серпня - 1 вересня 1934 року) відбулося офіційне закріплення за Миколою Кулішем статусу буржуазно-націоналістичного драматурга.

На Голгофі Розстріляного Відродження

7 грудня 1934 року у Харкові Миколу Куліша заарештували, звинувативши у приналежності до терористичної організації. Наступного дня його етапували до Києва. Там драматурга, як і інших арештованих у той час українських письменників, жорстоко катували й допитували.

Їх настільки вистажували тортурами, що вони не витримували і зізнавалися у тому, чого не робили, і свідчили один проти одного.

Куліш теж був змушений зізнатися, що був "членом націоналістичної групи ОУН". Бо свідчення про це вже змусили підписати й його друзів Михайла Ялового і Григорія Епіка, які на слідстві заявили, що ОУН доручила Кулішеві замах на Сталіна.

В ув'язненні Микола Куліш важко захворів на сухоти. У березні 1935 року відбувся судовий процес у справі "українських боротьбистів-есерів".

Його учасниками сталиВалер'ян Підмогильний, Євген Плужник, Микола Куліш, Валер'ян Поліщук, Василь Вражливий-Штанько, Володимир Штанге, Григорій Епік, Олександр Ковінька, Григорій Майфет, Данило Кудря, Андрій Панів, Левко Ковалів, Микола Любченко, Олександр Полоцький, Петро Ванченко, Семен Семко-Козачук, Юрій Мазуренко.

Їх звинуватили у підривній роботі проти КП(б)У, підготовці терористичного акту проти Сталіна та його найближчих соратників. Єдиний із 17-х заарештованих Валер'ян Підмогильний відмовився підписати наклеп на себе.

Учасників процесу 28 березня 1935 року за наказом №261 наркома внутрішніх справ УСРР В. Балицького засудили до семи-десяти років позбавлення волі. Микола Куліш отримав 10 років ув'язнення, яке відбував у суворій ізоляції (без прогулянок і медичної допомоги) на Соловках.

Два роки він мучився, втрачаючи відчуття реальності в камері-одиночці, балансуючи на межі божевілля та шукаючи, бодай, якогось вмотивованого пояснення вироку, із Соловецької тюрми особливого призначення (СТОН) Головного управління державної безпеки (ГУДБ) НКВС СРСР він писав заяви в органи й наполегливо просив розстріляти його, як "великого грішника".

У 1937 році вирішили позбутися старих в'язнів і звільнити місце новим - розв'язання цього завдання у Кремлі приурочили до 20-річчя встановлення радянської влади внаслідок Жовтневого перевороту.

А 2 липня 1937 року Політбюро ЦК ВКП (б) ухвалило постанову П 51/94 "Про антирадянські елементи". У ній йшлося про те, щоб "...раз і назавжди позбутися неблагонадійних і соціально небезпечних громадян". Так розпочалася подія під назвою Великий терор.

Операція стартувала 5 серпня 1937 року за наказом НКВС СРСР № 00447 і мала тривати чотири місяці. Насправді ж "єжовську чистку" припинили аж 15 листопада 1938 року. За 15 місяців знищили смертними вироками 681 692 осіб.

Справа українських соловецьких політв'язнів називалася "Дело № 103010-37 оперативной части Соловецкий тюрьмы ГУГБ НКВД СССР на 134 человека украинских буржуазних националистов".

У жовтні 1937 року в останній етап пішли близько 300 українців (чимало з них проходили по інших справах), серед них - поет-неокласик професор Микола Зеров, творець театру "Березіль" Лесь Курбас, драматург Микола Куліш, Антон, Остап і Богдан Крушельницькі, письменники Валер'ян Підмогильний, Павло Филипович, Олекса Влизько, Валер'ян Поліщук, Григорій Епік, Марко Вороний, Олекса Слісаренко, Михайло Яловий, історики Матвій Яворський, Сергій Грушевський (брат Михайла Грушевського)...

16 жовтня 1937 року начальник УНКВД по Ленінградській області Леонід Заковський надіслав заступникові начальника адміністративно-господарського управління УНКВД Ленінградської області капітану держбезпеки Михайлу Матвєєву розпорядження:

"Предлагается осужденных Особой Тройкой УНКВД ЛО согласно прилагаемых к сему копий протоколов Тройки за №№ 81, 82, 83, 84 и 85 от 9, 10 и 14 октября с/г - ВСЕГО в количестве 1116 человек РАССТРЕЛЯТЬ. Для этой цели Вам надлежит немедленно выехать в г. Кемь и связавшись с Начальником Соловецкой тюрьмы ГУГБ Ст. майором Госбезопасности т. Апетер, которому одновременно с этим даются указания о выдаче осужденных, - привести приговора в исполнение согласно данных Вам лично указаний. Исполнение донесите, представив по возвращении акты".

Соловецьких в'язнів етапували морем до Кемі, звідти залізницею перевозили до Медвежогорська в Карелії, де розмістили у слідчому ізоляторі НКВC. Саме тут 27 жовтня 1937 року Матвеєв прийняв від Раєвського першу партію в'язнів (207 осіб відповідно до протоколу №81).

Звідси в'язнів вивезли в урочище Сандармох, де того самого дня і розстріляли. Для катів це стало несподіваним уроком: в'язні намагалися втекти і нападали на конвой.

Тоді підсилили засоби безпеки. Решту ув'язнених, яких розстрілювали з 1 по 4 листопада, спочатку роздягали до нижньої білизни, зв'язували руки і ноги, затикали кляпом рота, а потім штабелями складували на вантажну машину й вивозили на місце розстрілу.

До свого 45-річчя Куліш не дожив місяць і три дні. 3 листопада за добу в Сандармосі кати знищили 266 "українських буржуазних націоналістів". У розстрільному списку імена Куліша й Курбаса стояли поряд - №177 і 178.

Капітан держбезпеки Михайло Матвеєв особисто (іноді за допомогою помічника коменданта УНКВС Ленінградської області молодшого лейтенанта держбезпеки Г. Алафера) в урочищі Сандармох п'ять днів розстрілював від 180 до 265 в'язнів.

Перед убивством в'язнів били палицями під назвою "колотушки" до напівсмерті. Потім його замінив комендант УНКВС Ленінградської області Олександр Полікарпов і його асистенти, які, крім палиць, використовували залізну арматуру і заводний ключ від вантажівки для побиття приречених. Розстрілювали уже над ямою, щоб лише засипати землею.

Дружина Антоніна Іллівна Невелль-Куліш писала в усі інстанції запити, збирала і надсилала посилки, аж поки у грудні 1939 року адміністрація СТОНу не повідомила, що "адресат вибув".

Військова колегія Верховного Суду СРСР реабілітувала посмертно Миколу Гуровича Куліша лише 4 серпня 1956 року - "за відсутністю складу злочину". Із майже 300 українських письменників, які працювали у 1930-х роках, живими в Країні Рад лишилося тільки 36; кожен десятий. Тільки сім із них померли своєю смертю; три відсотки.

Довгий час доля соловецьких в'язнів була невідома. Важалося, що їх на баржах потопили у Білому морі. Історики з товариства "Меморіал" Веніамін Іоффе, Юрій Дмитрієв та Ірина Фліге ретельно займалися пошуками місць розстрілу соловчан.

За наполяганням Юрія Дмитрієва, у 1997 році перевірили урочище Сандармох. Виявилось, що це саме те "обычное место расстрелов", яке згадувалося у справі капітана Матвєєва. Директорові Науково-дослідного центру Санкт-Петербурзького "Меморіалу" Веніаміну Йоффе поталанило розшукати важливі документи.

Це - розпорядження про розстріл 1116 соловецьких в'язнів і рапорт заступника начальника АГУ УНКВС Ленінградської області капітана Держбезпеки Матвєєва про виконання вироку. Виявлено розстрільні протоколи №81, 82, 83, 84 і 85 засідань Особливої трійки УНКВС Ленінградської області.

На території Сандармоху знайшли багато розстрільних ям. Були проведені розкопки і перезахоронення. Всього, разом із Соловецьким етапом, за даними Дмитрієва, в цьому урочищі покоїться близько 9 тисяч людей 60 національностей й 9 релігійних конфесій.

Серед них 2749 росіян, 800 фінів, 739 карелів, 677 українців, 253 поляків, 219 німців, 194 єврея, 130 білорусів, 53 татарина, 43 естонці, 34 латиші...

При вході в урочище поставили великий пам'ятний камінь із написом "Люди не убивайте друг друга". Поруч звели капличку, щоб молитися за душі загиблих. За останні 20 років у Сандармоху поставили більше 10 пам'ятників представникам різних народів і релігійних конфесій.

27 жовтня 1997 року відбулося перше вшанування пам'яті розстріляних у Сандармоху. Із України приїхала офіційна делегація. У її складі була онука Антона Крушельницького - Лариса Крушельницька.

Колишній політв'язень радянських концтаборів, письменник, філософ Євген Сверстюк привіз дерев'яний хрест роботи Миколи Малишка.

Його встановили як перший пам'ятний знак загиблим українцям. 5 серпня 2005 року у Сандрмоху українська делегація офіційно відкрила пам'ятник "Убієнним синам України". 17 років поспіль (до 2014 року) українці їздили вшановувати пам'ять загиблих земляків в урочищі Сандармох і на Соловки.

З початком окупації українських територій та війни Росії проти України їздити в Російську Федерацію стало небезпечно. Сьогодні улюблена Кулішева Херсонщина знову бореться за свободу під час російсько-української війни.

Як ніколи актуально звучать слова Миколи Куліша: "На московському кумачі України самостійної не вишити!"

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Куліш, якого нам заборонила Москва

# data[].attributes.attachment_link.description
"Найкращий спільник той, у кого зброя по-вкраїнському говорить", - написав геніальний український драматург Микола Куліш ще у 1929 році. Ці слова як ніколи актуальні сьогодні! Селище Чаплинка на Херсонщині нині захоплене російськими окупантами. 130 років тому воно теж було під російською окупацією.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про нього сьогодні нагадує "Молодий театр" та "Березіль", адже саме він був засновником цих театрів в Україні, про які зараз знає кожна освічена людина. Вклад Леся Курбаса у розвиток модерного українського театру прирівнюють до вкладу видатних європейських режисерів, але, на жаль, через сталінський режим реалізувати до кінця свій потенціал у житті йому не вдалося.

Про особисте

Мало хто знає, що, на відміну від діяльності актора та режисера, перше кохання Курбаса ледь не позбавило його життя.... Покохавши дружину режисера театру, в якому він грав, Лесь вирішив покінчити життя самогубством та вистрілив собі у серце. Куля пройшла через груди і зупинилася у серці.

На щастя, життя дало йому ще один шанс, який він використав для розвитку української культури. Тож решту своїх років Лесь Курбас прожив із кулею в серці, адже якби він її вилучив, то загинув би.

Вирішив присвятити себе режисурі і створив "Молодий театр" і розпочав усе з "білого листа"...

Тут же ж Курбас зустрічає своє друге кохання, і розуміє, що він не втратив, а знайшов "частинку себе". Молода балерина Валентина Чистякова під керівництвом Леся стала однією з найвідоміших актрис у Києві. Разом пара прожила 18 років, поки Курбаса не зустріла смертельна участь....Але почати все з "білого аркуша" - не значить, що в житті не буде випробувань...Через кілька років після спільного життя Валентина закохується в найкращого актора театру Курбаса. Закохані дуже страждали, бо вони не хотіли завдавати болю Лесю Курбасу, і вирішили кинутись з моста. Молодий актор захотів першим піти на цей крок, а Чистякова втратила свідомість, так і не стрибнувши. Коханий Валентини загинув...

Творчий внесок, нелегка доля та вбивство Леся Курбаса

Лесь Курбас родом із Львівщини (місто Самбір, 25.02.1887). Батьки - актори Степан та Ванда Курбаси, які, втім, не зважаючи на малі статки, спромоглися дати синові хорошу освіту: він навчався у Тернопільській гімназії, у Віденському та Львівському університетах, тому й увібрав у себе пласти європейської культури.

Згодом здійснилась його мрія - став працювати у Наддніпрянській Україні, в театрі Садовського (Київ). Організував студію молодих акторів, з якої виріс згодом Молодий театр.

Був також відповідальним секретарем тижневика "Театральні Вісті" (1917).

В 1919 працював режисером Київського оперного театру "Музична драма".

Лесь Курбас був засновником спочатку політичного (1922-1926), а потім і філософського (1926-1933) театру в Україні. У виставах свого філософського театру "Березіль" (Харків) Курбас змальовує всесвіт, де головним стає особлива довіра до життя людини у всіх його суперечностях. В листопаді 1922 у Києві в державному народному театрі відбулася прем'єра вистави Тараса Шевченко "Гайдамаки" (режисер Л. Курбас).

Творчі тандеми з драматургом Миколою Кулішем (1892-1937) і художником Вадимом Меллером (1884-1962) були для нього дуже успішні.

Але - не в розумінні радянських критиків. Проти Леся Курбаса були висунуті звинувачення в "похмурості", викривленні оптимістичної радянської дійсності. Він, у свою чергу, вбачав свою творчу місію ще й у боротьбі зі спрощенням та вульгаризацією мистецтва.

Загибель

Заарештовано 26 грудня 1933 у Москві, відправлено етапом до Харкова та вислано на будівництво Біломорсько-Балтійського каналу, на Медвежу Гору, а потім - на Соловки. 9 жовтня 1937 засуджено до страти. 3 листопада 1937 його було розстріляно в урочищі Сандармох, а 1957 року посмертно реабілітовано.

Радянська влада не пробачала індивідуальність і безжально вщент руйнувала життя тих, хто насмілювався бути мислячим. Інакшим ...

# data[].attributes.attachment_link.title
Лесь Курбас: як знищували мислячих та талановитих

# data[].attributes.attachment_link.description
Про нього сьогодні нагадує "Молодий театр" та "Березіль", адже саме він був засновником цих театрів в Україні, про які зараз знає кожна освічена людина. Вклад Леся Курбаса у розвиток модерного українського театру прирівнюють до вкладу видатних європейських режисерів, але, на жаль, через сталінський режим реалізувати до кінця свій потенціал у житті йому не вдалося.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література XX століття. «Розстріляне відродження» - відеоурок для учнів 11 класу.