# data[].attributes.body
Vàrem rebre una primícia de què un home havia aparegut mort a una platja, de manera que ens disposarem a anar-hi.

Era un 9 de juliol, al Port d'Alcúdia on mai passava res. Arribarem a les 3 de l'horabaixa, però la policia forense havia declarat que havia mort una hora abans. Hi havia molta gent al voltant del lloc del succés. La policia intentava que no s'apropassin perquè els forenses havien de fer la seva feina, però no els feien massa cas.

Quan demanàvem informació, cadascú deia coses diferents, no sabíem que era allò vertader i allò fals.

El que sí vàrem descobrir va ser que era un famós escriptor alemany de cinquanta-quatre anys, anomenat Hans Ziegman, que havia vingut a passar uns dies a Mallorca, per descansar de tota la feina que tenia.

Vàrem intentar entrar al lloc del crim, perquè mentrestant estàvem fent una retransmissió en directe per a la nostra cadena de televisió. Fins i tot vàrem arribar a veure com s'enduien el cos en l'ambulància

Després d'això ens van fer fora i no vàrem saber res més fins que es va entrevistar a la família.

Neus Francés

# data[].attributes.body
Tot allò que es parla de mi és tan cert...
No us podeu imaginar l'il·lús que he estat...

Per fi ha arribat el dia.
Per fi ha arribat el moment.
Que deixo el terror damunt la taula i marxo de casa amb el valor a sobre.

Per fi.
Per fi som davant la mar,
observant l'abisme, observant l'immens oceà.
Admiro la claror del sol, la frescor dels núvols.
Són les 9.

Fills, Matilde, pare, ho sento tant.

A la fi he posat els peus a terra. Ara he d'avançar. Estic boig.
Prest les ones m'abraçaran; com ningú mai m'ha abraçat.
L'arena em seduirà; amb les seves dolces carícies.
I el blau marí del cel il·luminarà cada racó de la meva pell.

Sento tant haver d'acabar així el viatge.
El meu viatge també acaba aquí.

La vida t'engronsa; a vegades més fort, a vegades més fluix.
Som el nen que salta amb l'engronsadora en marxa.

I salt.
Avanço.
Caig a la mar.

Laia Ramis

# data[].attributes.body
El que em dol és el fet de no poder acomiadar-me, el fet de no poder ajudar-lo en el moment que li va fer falta, el podia haver tret de l'aigua si hagués arribat a temps.
Dos dies enrere, sortia de classes de repàs. Vaig agafar un bus i a les once i quaranta-cinc ja era a ca meva. Quan entr, veig que el meu pare no hi és, se m'atura el temps. No em vaig estranyar per la meva mare què sabia que estava a la seva sessió de ioga setmanal. Tenia ganes de dir-li al meu pare com de bé m'havia anat a la classe del matí. Sempre em deia que estudiés tot el que pogués, que era segur que arribaria molt lluny. Vaig pensar que podia estar a la platja de devora ca nostra, perquè a ell li encantava nedat a aquestes hores.
Només arribar, vaig veure el seu cos surant a l'aigua, em va fer entrar en xoc. Hi havia una ambulància, dos cotxos de policia i el seu millor amic, ell plorava mentre cridava que no s'ho podia creure i jo tampoc. Vaig fer una trucada al ianqui del meu germà, tampoc va reaccionar.Vàrem passar tot el dia allà, a la platja, al final del dia només podia pensar que havia perdut la meva vida, el meu altar. Ara estic aquí, al funeral, amb desenes de persones que coneixien al meu pare, però que mai l'haguessin estimat com jo.

Saray del Rocio Osorio Velasco, B1B

# data[].attributes.body
Aquest matí he rebut una trucada de la policia, jo era treballant quan vaig rebre la terrible notícia ,en aquell moment tot el meu món es va enfonsar, m'on pare havia mort.

La recent mort de la meva mare ja em va avisar que la joventut era un temps molt llunyà per als meus pares. Els últims dos anys jo i en Hans érem molt proper, no és el mateix perdre a un familiar que al gran amic que ell significava per a mi.

Després de la trucada vaig anar corrensos a l'oficina policial d'Alcúdia, jo ja sabia que m'esperava dedins aquella sala. Quan era davant aquella porta em vaig congelar, perdent tota la força, girant cua vaig fugir del meu terror a la platja, on era la casa de m'un pare i passàvem tots els estius junts. Vaig seure a l'arena i les llàgrimes començaren a brotar.

No em vaig aixecar fins que el sol es va amagar. Després de 4 hores ya era preparat per afrontar la seva mort, vaig tornar a comissaria i després del fastigós moment els braços de la meva germana em varen permetre descansar.

Nel Osorio

# data[].attributes.body
Hans Ziegman, cinquanta-quatre anys. Va sofrir una mort terrible dia 9 de juliol. Per desgràcia no va ser una mort natural. L'assassí es va encarregar d'anestesiar-lo de matinada. Tot va començar al voltant de les 4:30. Les marques que hi ha a la pell de la víctima informen que va ser arrossegada. Varen fermar a la víctima de mans i peus, després li van cosir la roba a la pell. Suposo que farien un ritual satànic, o tal vegada tenien assumptes pendents i l'estaven fent un interrogatori, o l'estaven torturant, no ho sé. Les ferides als canells i als turmells mostres que va fer resistència. Hans portava una motxilla plena de pedres i plom. L'assassí es va encarregar de fermar-li molt forta a l'esquena. Van pujar a la víctima al cotxe, no sé quants serien, hi havia empremtes de moltes persones a les pedres, tothom ha pogut tocar aquestes. Encara queden restes de benzina infiltrada a les fosses nasals. A les 12:00 del migdia la víctima va morir ofegada al port d'Alcúdia. Estic cansada de fer aquesta feina, tal vegada vosaltres sereu els següents.

Noa Oliva.

# data[].attributes.body
Quan ens varen donar la notívia de la seva mort, ningú es creia el que ens van dir, tots estarem esbalaÏts.
Aquell dia, les hore no passaven, la feina es va fer molt llarga i per cop, no aturaven de venir clients amb queixes, problemes amb els comptes. Quan va arribar l'hora de tancar, tots ens vam despedir amb una cara de tristesa, que sabíem que ens duraria tot el que quedava de setmana.
De la feina vaig anar directe a veure n'Adelina, la dona de Hans, encra no es podia creure la notícia que el seu home hagués mort. Vaig parlar amb ella una estona i em va dir que no sabia que havia pogut passar, perquè tomes aquella decisió tan tràgica, vàrem estar parlant que en la feina varen acomiadar a alguns dels treballadors, però creia que a ell no l'anaven a acomiadar, però no va ser així, que ahir el varen despatxar. Ella em va contar, que Hans va arribar de la feina com sempre, soparen tots junts, parlaren, rigueren, es contaren el que havien fet aquell dia, però ell no va contar res de que el van despatxar. No recorda que anés al llit a dormir amb ella aquell vespre, i quan l'alarma del seu home va sonar, es va estranyar no veure'l al llit, i des d'aquell moment es va preocupar de on era i què li havia pogut passar. Que va poder passar o quin secret podia tenir Hans perquè hagués fet aquella bogeria.
El dilluns quan vam tornar a la feina, vaig dur una fotografia que ens vam fer tots junts el dia del sopar d'empresa, i tots junts ens quedarem mirant aquella fotografia, sabent que cada pic que la miréssim ens faria mal i no tendríem aquella persona alegre.

Llucia Cuenca

# data[].attributes.body
9 de juliol, 2022. 10:30 h
Hola, jo soc n'Adrià, i avui estic molt content perquè aniré a la platja amb el papa i la mama. He berenat el més ràpid possible i m'he vestit.

Més tard, hem posat les coses al maleter del cotxe i hem partit cap a Port d'Alcúdia. El camí ha estat un poc llarg, però el papa m'ha deixat elegir la música així que no ha estat tan avorrit.

11:15 h, Port d'Alcúdia

Ara hem arribat a la platja i estic nedant amb el papa, l'aigua està freda i hi ha ones. Avui fa molta calor perquè és estiu, però així és millor perquè puc nedar. Una estona més tard, he fet castells d'arena i ha estat molt divertit.

12:00 h

Ara el papa i jo, hem tornat a entrar a la mar per nedar.
Quan hem començat a caminar, hem vist una cosa que flotava a uns dos metres de nosaltres, el papa quan ho ha vist m'ha agafat pel braç i hem sortit de l'aigua.

Dos dies després...

Avui a les notícies han dit que han empresonat a l'assassí de Hans Ziegman, un home de cinquanta-quatre anys que va ser trobat a la platja. En aquell moment em vaig donar compte que el que havíem vist a la platja era aquell senyor.

Marta Risco Torres

# data[].attributes.body
Tot va començar un dia abans, el meu bon amic i jo vàrem quedar per jugar a la petanca. Era el nostre joc preferit de joves. Nosaltres teníem una aposta, qui perdia havia de confessar un molt bon secret.

Òbviament, vaig guanyar jo, perquè soc el millor i sempre guany. En Hans, espantat, va començar a córrer, amb els seus 54 anys, era tot un atleta. El punt és que no va complir amb el pacte, era el que esperàvem d'ell.

L'endemà ja no vaig saber res més d'ell, cadascú anava a la seva. Però el 9 de juliol a les dotze del migdia vaig rebre una telefonada, em va dir "t'estim". Després vaig rebre la notícia.

La seva dona em va cridar desesperada, plorant. Jo sabia que la seva família ho estava passant malament, però a jo em dona a completament igual, el darrer que va dir em va deixar pensant.

Ho va fer per acontentar-me o realment m'estimava? Aquesta pregunta em rondava pel cap. Jo sabia que de jovenets ens vàrem enrotllar, però res més lluny de la realitat. Serà que realment ell sentia el que es diu ara, l'amor vertader? Jo no crec amb aquestes coses però potser ell sí.

Biel Ribot Sureda

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
Boats and boating--Equipment and supplies

# data[].attributes.body
Hans Zeigthan venia a la meva consulta des de feia quatre mesos. Només havia vingut a unes 5 sessions, per tant, encara no havia tingut molt de temps per fer feina amb ell.

El darrer cop que va venir a la meva consulta va ser dia 2 de juliol, i va ser una sessió de la més normal.
Hans era un home molt actiu, patia una depressió de grau mitjà, i encara que estava tractada i la controlava de la millor manera possible, molts de cops li jugava una mala passada.

Dia 9 de juliol, el dia de la seva mort, Hans va enviar-me un missatge al voltant de les 10 del matí on em demanava un canvi de cita, ja que el dia següent no podria venir a la sessió.Jo feia poc temps que m'havia aixecat, i vaig contestar-li amb normalitat. I aprofitant que m'havia obert conversa, vaig demanar-li que com es trobava aquell dia.
Mai he rebut resposta.

Al voltant de les tres del migdia les notícies de la televisió s'ompliren d'imatges de la seva cara i textos amb el seu nom. A aquell moment el cor sem va encollir dins un puny, i vaig sentir moltes emocions a la vegada.
Sentia culpa, encara que no la tingués, jo havia fet sempre el possible per ajudar a Hans, sentia llàstima per la família, amics i coneguts, i la situació em sobrepassava.

Sentia que no havia tingut temps d'ajudar-lo, i això serà una espineta que sempre quedarà guardada a la meva carrera, igual que Hans, que serà una espineta sempre dins el meu cor.

Maria Andreu

# data[].attributes.body
Una horabaixa de juliol feia una calor terrible estava en el meu lloc de gelats  els estava donant uns gelats de xocolata a uns nins ,quan de sobte veig a un home dins el mar cap avall que no es movia vaig esperar amem si només estava nadant, veia que tothom anava a lo seu i vaig continuar amb la meva feina .
Passats 10 minuts veia a un munte de gent envoltats a l'home ,tenia ganes d'anar a veure què estava passant, a veure si era l'home que vaig veure, però no podia abandonar la meva feina ni deixar descuidat el meu lloc de gelats .

Total me n'andonare després del que havia passat ja que hi eren les xafarderes del meu poble, i he continuat venent gelats per la platja.

Sana Bendadda.

# data[].attributes.body
El día del seu aniversari ens vàren convidar a tots els amics importants per ell. Hans ja feia 54 anys però per molt que passaven els anys jo no podía oblidar aquella traició.

Va ser el 16 de febrer de 1987 quan na Lina i ell vàren declarar el seu amor públicament. Hans va rompre el meu cor, ell sabia perfectament que jo esteia enamorat d’ella.

N’Isabel, la amant, i jo ens vàrem coneixer a un sopar d’empresa , ella deia ser només una amiga per ell però no feia falta ser molt intel.ligent per adonar-se que eran més que amics. Un dia ella em va dir que ja no la tractaba igual i poc a poc la ignoraba més i més , no va fer nés falta que la seva ira i la meva per planificar la seva mort.

Aprofitant que el seu aniversari es celebrava a un vaixell de luxe, quan cadascú anava a la seva el vàrem empenyer a l’aigua i així va ser que va morir.

A día d’avui ningú sap res però crec que ja es hora, no puc seguir amb aquest secret.

Avril Ortiz Bernadet.

# data[].attributes.body
Hola, soc la persona que feia neta l'habitació de l'hotel que s'hostejava en Hans Ziegman, era un home tranquil, tímid, introvertit, però molt desordenat i era una odissea netejar la seva habitació. El coneixia fa molt de temps, quan ell era un nin petit, perquè sóc molt amic dels seus pares, i quan em varen dir que el dissabte 9 de juliol en Hans havia mort en el Port d'Alcúdia, no m'ho podia creure, i menys de la manera que va morir, era molt jove, només tenia cinquanta-quatre anys i no tenia cap enfermetat greu.

En Hans no era molt de platges i menys en aquelles hores del dia, que hi ha molta de gent, però en aquesta època de l'any fa molta calor i és insuportable quedar-se de dins l'habitació de l'hotel, aquesta és l'única opció que em ve al cap perquè en Hans hagués sortit de fora a banyar-se.

Però hi ha una cosa que no em quadra, hi és que tenia les mans fermades, un cop al cap i amb signes d'ofegament, però no per l'aigua sinó per una corda en el coll, que no se sap qui ha estat, encara o estan investigant, però a mi no m'agrada tenir a una persona que mata a gent per devora el meu treball, perquè no és la primera persona morta que troben al mateix lloc i de la mateixa manera, perquè el següent puc ser jo.

Àngel Jiménez Caimari.

# data[].attributes.body
Aquest dia de calor... Aquest dia el recordaré sempre. Em vaig aixecar prest com sempre amb el meu cafè, la meva sèrie favorita i la meva dona. A les 08:00 començava la meva jornada laboral. "Mai es pot tenir vacacions per a rescatar vides, eh?", deia le meva dona, que es queixava quan tenia que anar a treballar. Però sempre li contestava el mateix: "Jo les rescat per a salvar la teva".

Avui era diferent, aquest dematí no m'ha dit res i s'ha anat a Can Josep a comprar. No m'havía trucat al mòvil però sabia que era allà. Li vaig escriure un missatge preocupat i vaig anar cap a l'hsopital tan aviat com sempre, vaig esperar a la sala d'urgències i mentrestant escrivía i trucava la meva dona, però seguía sense contestar.
Era la primera vegada que no em deia res al matí. Eren quasi les 12 del migdia i jo caminaba nerviós cap amunt i cap avall de l'hosiptal, fins que minuts després varen cridar emergències que hi havia un home ofegant-se al Port d'Alcùdia. Em vaig preparar i anarem amb l'ambulància cap allà.

Mentre conduïa el meu company, em va cridar la meva dona finalment.
Em va deixar; no volia saber res de jo. Volia plorar però no podia, el meu treball és rescatar vides, no la meva. Tristment, abans d'arribar l'home ja era mort i no podia pensar en res més que amb com es sentiria la seva familia.
Doncs, dues pèrdues al mateix dia.

- Darío Cerro Cardell

# data[].attributes.body
Com cada dia jo hi era al bar on treballava des de fa temps. Cada dia hi havia molta gent al bar, però avui era diferent.
Avui, 9 de juliol, encara no havia vingut el nostre client més habitual, en Hans Ziegman.
Aquest home venia cada dia, a la mateixa hora, a berenar sempre el mateix, un cafè amb l'entrepà de tomàtiga de sempre.
Vaig xerrar amb el meu cap per veure si sabia qualque cosa sobre en Hans. Ell em va dir que va escoltar uns rumors sobre que en Hans va morir a port d'Alcúdia, així que em va dir d'anar allà per veure si era veritat.
Jo vaig replegar les meves coses i em vaig dirigir cap al port d'Alcúdia. Quan vaig arribar hi havia molt de policies i també l'ambulància que envoltaven el port.
Em vaig fixar i vaig veure que en una camilla hi havia la forma d'un cos, així que en acostar-me a un reporter em va començar a explicar que varen trobar el cos sense vida d'en Hans feia una hora i el que va passar va ser que va caure a l'aigua per accident i amb això li varen caure unes caixes al damunt i, que com no tenia molta força, no es va poder llevar les caixes i es va ofegar.
Després de dir-me tot això, li vaig donar les gràcies i me'n vaig anar cap al bar per dir-li al meu cap, però quan vaig arribar me'l trobà amb dos policies que l'estaven interrogant i quan em van veure em varen demanar preguntes a jo també sobre la mort d'en Hans perquè creien que qualcú el va assassinar tirant-li les caixes al damunt.

Nerea Betancur

# data[].attributes.body
Fa just un any, dia 9 de juliol al migdia, després d'un matí realment sofocant vaig veure com una ambulància s'aproximava a on jo hem trobava. Al darrera els seguien dos cotxes de policia que aparcaren al meu costat.
Jo hem trobava a prop del Port d'Alcudia, al meu cotxe a punt de marxar a casa meva.
I d'un migdia normal tot es va convertir en un dia ple de preguntes sense resposta.
La policia tancà l'entor i començà a analitzar-lo.
Jo estava confosa, no entenía res del que estava pasant en aquell moment. Hem demanava que cercaven.
De sobte un dels policies anuncía que havia aparegut un cos sense vida al costat de la mar. Un d'ells revelà que el coneixía i digué el nom de Hans Ziegman.
Al instant vaig reconeixer el nom.
Era un antic amic del meu pare que feia temp que no veia, i el que menys m'esperava era veure'l en aquell estat.
Inmediatament vaig cridar al meu pare, que es va rompre en mil i una llágrima quan li vaig contar la notícia. Al dia següent
es va anunciar públicament la mort d'aquell home y poc després fou el funeral en el qual tots el que el coneguérem varem anar.
Veure a la seva familia amb la que qual vaig pasar festes hem va afectar molt. Fins a dia d'avui record les seves cares marcades amb llágrimes en els ulls amb desesperació al fet de que va ser un suicidi, i ningú ho veia tan malament com per acabar així.
Laura Cloquell

# data[].attributes.body
Ahir al matí varen arribar tres policies a lamevaoficina i em varen donar la notícia de que un dels meus empleats, Hans Ziegman, havia mort.

Vaig acompanyar als generals a comissaria per prendre declaració i aportar al cas. Em varen dir que segons les probes trobades en Hans va morir ofegat i amb una farida al cap a port d'Alcudia, on era de vacances, amb una hora aproximada de la mort de 12pm.
Els vaig dir el que sabia, que en Hans em va demanar uns dies de vacances d'una manera sospitosa ja que no ho havia fet mai així tan apresuradament, però com era un bon empleat li vaig concedir sense demanar. Tres hores més tard em varen deixar anar i vaig tornar a la empresa però encara amb la dubta del que li hagués pogut pasar a Hans. En arribar no em vaig poder contenir i em vaig dirigir cap a la seva zona i vaig encendre el seu ordinador per cercar alguna cosa que em fos útil. Finalment, vaig decidir tancar l'empresa per aquell dia i em vaig passar tota la nit cercant. Em varen donar les dues del matí i estava realment cansat, però vaig trobar al seu correu un missatge d'un remitent molt sospitós. A aquell missatge un tal "user30754" li enviava un missatge amenaçant demanant-li una gran quantitat de diners i el citava al port el dia 19! En saber això vaig anar ràpidament a la comissaria i els vaig explicar el descobriment que havia fet.

Una setmana més tard varen tornar els oficials a la meva empresa per dir-me el que realment havia passat. La persona que l'havia citat era el mateix germà d'en Hans i després de discutir el va matar i el va tirar al mar quan encara era viu. El seu germà es volia venjar perquè la seva dona l'havia estat infidel amb ell. Ara el germà d'en Hans es troba arrestat i sense la custòdia dels seus dos fills.

Lucía Camarote

# data[].attributes.body
Les sirenes i les telefonades en varen aixecar a les 12 del migdia mentre dormia. Estava a punt de rebre una notícia que em destrossaria i em canviaria per tota la meva vida: el meu fill, Hans Ziegman, és mort. El varen trobar a la platja aproximadament unes hores abans que els policies arribessin a la meva casa.

La gent amava la forma en què ell amava a la gent. Encara que algú li hagi fet el dany més gros possible, sempre el perdonarà amb un somriure a la cara. A causa d'això va casar-se amb una dona que no el feia gens de bé, i s'ho vaig advertir, però l'amava tant que no podia deixar-la. S'havia independitzat amb ella fa vint anys, quan es va tornar pare. No em puc imaginar la quantitat de sofriment que els seus fills tindran quan les autoritats els donin les notícies. Era un home que ho tenia tot, família, treball, amics... Després de tot aquest temps no acab d'entendre com les millors persones han de morir tant de prest i per les mateixes raons que els fan ser estimats.

A vegades inclòs parlàvem i feien broma en qui moriria abans que qui, que jo em moriria ben prest, abans que ell, en aquest any mateix. I encara que no s'hagi complit físicament, jo sent que part de mi també va morir quan ho va fer ell.

Stephanie Brito Pérez

# data[].attributes.body
Aquesta és una de les cortes històries de la meva vida i da començament aquell dia de les dotze del migdia el 9 de juliol, aquell migdia d'estiu.

Jo tornaba d'aquella llarga i tranquil·la caminada que havia decidit fer per matar el temps i distreure'm   una mica. Abans de passar per el port d'Alcúdia vaig sentir molt de soroll, ambulàncies, policies i també podia veure lluny siluetes d'un grup de persones.

Cada cop m'acostava més tot era més visible i passen dues senyores parlant entre elles, diuen que havia mort un senyor al port, murmuraven més fluixet que segurament el senyor no estava molt bé del cap. Jo estava atònic no m'esperava aquest esdeveniment mentre feia una passejada, va ser una cosa inesperada, vaig decidir no veure i anar-me'n directament a casa meva.

Al dia següent mentre mirava les noticies va aparèixer la mort del senyor, Hans Ziegman es deia, tenia 54 anys i era alemany, la notícia va durar molt de temps en boca a boca i al final maig vaig saber perquè s'havia llençant.

Matías Valle

# data[].attributes.headline
Quan la vida de n'Aurora donà un gir inesperat.

# data[].attributes.subject
Quan la vida de n'Aurora donà un gir inesperat.

# data[].attributes.body
Estava tranquil treballant com cada dia, bevent-me un cafè, quan a les 13 de la tard em va arribar una trucada del meu cap de la policia demanant-me que anés al Port d'Alcúdia tan aviat com pugui.

Em varen indicar la direcció d'una casa i quan vaig arribar em vaig trobar el cos mort d'en Hans Ziegman, sabia que era un home del poble, però no tenia ni idea de la seva vida, ni família, ni amics, ni res. En Toni, el cap de la policia, em va explicar com va morir. Primer em va donar un poquet de context de la seva vida, de qui era, i, com ja sabia, s'anomenava Hans, al moment de morir tenia 54 anys, va tenir dos fills amb una dona anomenada Aurora, i, en aquest moment és quan va arribar el meu objectiu. En Toni em va demanar que avisés a n'Aurora com, quan i per què havia mort en Hans. Vaig haver d'investigar molt més i em vaig preparar per parlar amb n'Aurora.

-Hola senyora, soc en Marc i venc de part de la policia. Ets n'Aurora?
-Hola senyor, sí, si soc, què ha passat?
-El que passa és que lamentablement el teu home va morir ofegat per un tros de pa a les 12 del matí. Els meus companys de l'hospital varen fer tot el que varen poder. Ho sent molt.
-Déu meu, i on va passar? - Va dir plorant
-A la seva casa, mentrestant, imagín, tomava el berenar.
-No m'ho esperava, no m'ho crec- mentre plorava desconsoladament.
-Rebrà ajuda de part de molta gent, tranquil·la, tot anirà bé. Ho sent molt.

Maria José Saavedra B1B

# data[].attributes.body
- Bon dia?
- Bon dia senyora Ziegman, som el Maurice. La cridaba perque el seu marit es mort.-
Així va començar un dels meus sons. Ja eren molt de dies a on no podia dormir. Tots els dies tenia el mateix son. Em vaig llevar i el meu marit no estaba al meu costat. Ja mai estaba, s´anaba quasi totes les nits. Em deia que tenia que treballar, pero jo sabia que era mentida perque no veia ni un sur. Ja no me´n recordaba cuan viviem plens d´il-lusions. Peró, ja arribaba certa edat que les coses començen a donarte igual, i tampoc es que hagi tengut la millor vida amb ell, tot el caballer que va ser es va terminar la nit després del casament.
Un dia vaig arribar a casa després d´anarme a ca´n Claudia, el bar de la meva amiga i vaig veure a ca meva a la meva neboda, l´impacte va a ser tan gros que vaig caure a terra plorant. Tots aquest anys aguantat-ho per que s´anasi amb la meva germana, tot aquest temps aguantat-ho perque em taricione d´aquesta froma. Me´n vaig anar.
Uns dies després, 9 de juliol, ell va voler veure-nos a Port d´alcudia, el lloc a on ens varem donar el primer bes. El següent el record molt difuminat, va intentar besar-me i tocar-me, després em va donar molt d´oi, i el vaig empènyer, va acabar al mar, em vaig quedar sense mure´m. Tot el maltrat que vaig rebre aquest anys va acabar, vaig matar al meu marit.
Luana Silva Machado

# data[].attributes.body
Hola, mai vaig tenir una conversa molt formal amb ell, o sigui tan sols he arribat a parlar amb ell perquè em pagava les hamaques quan venia a la platja amb la seva dona i amb els seus fills. El vaig veure amb la seva família a la platja; la veritat és que quan els seus fills se n'anaven a jugar solia veure la seva dona discutir amb ell. La dona semblava molt frustrada i ferida, i la veritat que entenc el perquè. La primera discussió no la vaig entendre però va ser el que vaig pensar. En Hans Ziegman enganyava a la seva dona amb una de les seves millors amigues. Els vaig trobar un día i en Hans em va amenaçar perquè no contés res a la seva dona ni a ningú. No ho he fet fins ara per mantenir allò pactat, però com que ara és mort ja ho puc contar.

Era día nou a les onze del matí i el vaig veure arribar amb la seva dona molt enfadat, eren les onze i mitja i en Hans va marxar cap el llac de BelleVue, el vaig veure juntar-se amb ľamiga de la seva dona que ella també semblava enfadada. Vaig decidir dir-li a la seva dona i ella va decidir seguirlos per acabar el seu matrimoni. De cop va venir la seva dona plorant i em va dir que el va trobar ofegat al llac, i vam decidir cridar a la policia i així ho poguessin investigar el més aviat possible.

# data[].attributes.body
El 9 de juliol em va canviar la vida. Em vaig convertir d'un adolescent que necessitava un parell de diners per independitzar-se, a un assassí. Tothom se m'apropava posant-me una mà a l'esquena i dient "No es culpa teva, vas fer el millor que podies". Jo sabia que aquesta frase era pura política i que ningú deia el que sabíem tots: jo l'havia matat.
El pitjor és que no tenc cap excusa trista com que potser el meu avi havia mort la nit anterior i no aconseguia estar concentrat.
Record aquell matí, pujant a la torre de socorrisme. Crec que vaig arribar abans de la sortida del sol, o potser no, tant se val. Estava esperant que el vent salat m'alliberassi del mal de cap que em pesava. El dia abans l'havia passat celebrant l'aniversari del meu germà petit i vam beure més del compte. No acostum a fer-ho, em consider responsable (abans ho feia, ara segurament no), però necessitava un descans. El meu germà i jo ens duim genial, però fer el rol de pare des dels set anys perquè els pares mai eren a casa, no va ser fàcil. Me l'estimava moltíssim, però necessitava sentir-me com un adolescent, almenys per una nit. El que no sabia és que aquest tan necessitat respir d'aire fresc va significar la mort d'un pare pels seus fills, o la del marit per la seva dona. Aquest descuid va fer que no pogués mantenir-me despert i que morissi un home sota el meu control. M'havien despertat els crits d'una nina que més tard vaig descobrir que era la primera que el va trobar. Aquell cos inert, els cabells del qual es confonien amb les algues del mar. Cabells morts i algues mortes. Cabells i cos morts per culpa meva, perquè necessitava un estúpid descans.
Ara tothom m'odiava i sabia que el meu nom no sortiria de les boques de la gent mallorquina per, almanco, un parell d'anys. El meu nom i la meva damnada existència eren part de la història d'Alcudia.

Lisa Binaghi

# data[].attributes.body
Aquell mig dia de juliol estava amb amigues prenent un cafè ,era la rutina d'aquest estiu. N'Asunción ens tornava a contar com el seu fill havia tret las millors notes de tot l'institut, jo en aquell punt ja sabia l'història de memòria.

De sobte una dona d'uns cinquanta anys va entrar correguenssos dins el bar, la histèria podia amb ella. La dona començava a cridar en alemany, jo que sabia un poquet, és el que te sé de l'illa, vaig entendre que qualcú s'estava ofegant.Tan aviat com vaig poder vaig sortir corrensos cap al port, tothom en va seguir. La gent no aturava de demanar que estava pesant,però no hi havia temps l'home estava cap a baix dins l'aigua i jo no sabia que fer, fins que en un moment un home va botar amb direcció al mar. Estaia'm envoltats de gent cridant, plorant,nins jugant... havia molt de renou però quan varen treure el cos del mar el món es va quedar en silenci, jo només escoltava un pi constant fins que va arribar l'ambulancia. Simplement, tot va passar com si d'una pel·lícula es tractàs. En vaig treure les sandàlies i les vaig votar cap a la mar, em donava igual que costassin 200 €. Vaig sortir corrensos. Vaig córrer i córrer, només sentia una veu que em deia que no atures fins que el travessi i després de 15 minuts en vaig plantar davant d'aquella casa. En va obrir la porta i el vaig besar, la vida és molt curta per pensar les coses. dues vegades.

# data[].attributes.body
Mai s'havia vist a una situació similar, dos policies interrogant-me a l’obscura sala de la comissaria, com si jo hagués tingut alguna cosa a veure amb la mort d’aquell vell, i no la tinc, veritat?. Quina ràbia! Cadascú a la seva, no s’adonen del que passa al seu voltant, i a causa d’això he de ser jo la que ha de contestar la següent pregunta: Què va passar al Port d’Alcúdia, el 9 de juliol a les 12 del migdia?

La resposta està… un poc borrosa. Jo em trobava a la platja asseguda a la vorera, gaudint de l’aigua que acariciava els meus peus descalços… i abans de continuar, m’agradaria recalcar que aquell dia no duia les ulleres, per la qual cosa pot ser els fets narrats a continuació siguin una distorsió de la realitat.

A la distància vaig veure una figura que em va cridar l’atenció, pareixia que es barallava amb algú per telèfon mentre cercava alguna cosa desesperadament. Era un home, un home molt estressat.  De sobte va llançar el mòbil  com si es tractés d’una bomba a punt de detonar, i després, com si hagués trobat el que cercava dins l’aigua, es va llançar ell. Mentre s’enfonsava tenia la mà aixecada, i els seus dits van anar submergint-se lentament mentre jo el veia desaparèixer…

Un segons de shock després vaig reaccionar i vaig anar a cercar al socorrista, que va resultar ser el meu ex… per què ha de ser l’illa tan petita? El cas és que ell va nedar tan de pressa com el seu cos li va permetre. I això hagués estat una altra historia heròica que contar un dia de copes al bar… si no l’hagués vist sortir de l’aigua amb un cadàver entre els braços banyats.

Ara pens, i record aquell home peculiar… Vaig ser la darrera persona en veure-lo en vida, però per alguna raó, no sent compassió. Pot ser sigui perquè no el coneixia de res, però alguna cosa en ell no em deixa tranquila… és com si aquell home sabés que el vaig veure perdre la vida, i no el vaig poder ajudar.

Va ser la meva culpa.

Neus Torrens Cebrero

# data[].attributes.body
Em trobava a casa, assegut a la butaca, llegint el diari com és de costum. Els raigs del sol es reflection a la finestra semblant que migdia. Va començar a venir una olor de bullit des de la cuina, el més segur és que la meva dona estigués cuinant.

Es van fer les 15:00 de la tarda i vam començar a dinar, de cop i volta em van venir records del meu fill Hans quan solíem anar a la platja a passar els diumenges. En acabar de dinar em vaig tornar a asseure a la butaca tornant la meva vista al diari que havia deixat a la taula. La meva dona havia tornat a ficar-se a la cuina, segurament a rentar els plats. M'havia quedat adormit, però em vaig despertar, ja que estaven tocant la porta de casa. Vaig avisar a la meva dona i ens vam dirigir cap a la porta. Es tractava de la policia, vam tragar saliva i ens van explicar el que havia passat, que, bàsicament el nostre estimat fill Hans havia estat trobat ofegat a Port d'Alcúdia a les 14:00 d'aquest migdia Volia que fos una broma, però es veu que aquest no era el cas. La meva dona va començar a plorar, a mi em queien les gotes encara que les volgués reprimir m'era inevitable no plorar. Vaig abraçar a la meva dona m'entra notava que el meu cor s'estava trencant tros per tros. D'alguna estranya forma tots els records de Hans no paraven de reproduir-se al meu cap. Vaig tornar a recordar els diumenges en què soliem anar a la platja... Estava en xoc, no sabia que fer, ja que, què faríeu si la policia es presenta a vostra casa dient-vos que vostre fill es va trobar mort? Estava destruït

Lucía Sánchez Romera

# data[].attributes.body
Mai m'oblidaré d'aquell 9 de juliol, quan vaig rebre la notícia que el meu pare, en Hans Ziegman, havia mort.
El matí d'aquell dia em va dir que se n'anava a fer un capficó a la platja del Port d'Alcúdia, per tant, el iaio es quedaria amb mi. Quedar-me a casa sola no era una bona opció, no és que tinguem molta fama entre la gent del meu poble... diguem que som una família amb massa doblers. No estava gaire preocupada que el pare anés a nadar, ja que era molt bon nedador i, a més a més, era un dia solejat de l'estiu. Però a les dotze del migdia vàrem rebre l'horrible notícia de la mort d'en Hans. Encara em record de les paraules plenes d'histèria del iaio, mentre li queien les llàgrimes pel rostre: "Marta, vine tan aviat com puguis! És sobre el pare!". La policia l'havia cridat dient que el seu fill, un home de cinquanta-quatre anys anomenat Hans, s'havia mort ofegat, però que era una situació estranya perquè feia molt bon temps, per la qual cosa s'havia de fer una autòpsia abans d'afirmar que havia estat així.
Em costava admetre que ja no tenia un pare, fins i tot hi havia dies en els quals pensava que era mentida i que tot d'una tocaria a la porta, esperant-me. Llavors, m'adonava que eren imaginacions meves. És una llàstima saber que mai serà el mateix viure sense la persona a qui més estim.

Després d'un mes d'aquell fet em va arribar al mòbil un missatge sobre la seva autòpsia. Mentre l'anava llegint, la bombeta del cap se'm va encendre. No sé com vaig poder oblidar que el pare sofria de problemes cardíacs i que segurament fou això el causant de l'ofegament. Resulta que, mentre nadava, va patir un atac al cor. A la fi vaig saber la vertadera causa de la seva mort i una pau immensa em va envair, ja que pensava que algú l'havia ofegat a la mar, és a dir, un assassinat. Així i tot, cada dia em deman com és que ningú l'havia vist ni salvat. A la meitat del poble no li queia bé, però això no seria una raó suficient per cometre tal acte, veritat?

Nerina Rose Palou

# data[].attributes.body
Hans i jo ens vàrem conèixer fa uns set anys, ell era el director d'una empresa molt famosa, això volia dir que era milionari, i a més a més bastant conegut. El senyor Ziegman i jo, fa dos anys vàrem començar una aventura junts, encara que jo tengués menys edat que ell, jo vint-i-quatre i ell cinquanta-dos, nosaltres ens estimàvem moltíssim.

El Hans va confessar-me que tenia un matrimoni i dos fills, a jo sincerament em va donar igual, perquè ell i jo teníem una gran connexió, o això era el que vaig fer-li pensar a ell, perquè el que jo volia era els seus doblers, i que em comprés tot el que jo volia, com bosses, sabates, maquillatge i coses luxoses.

Fa uns dies varem estar junts a Port d'Alcúdia per prendre un cafè i xerrar de la nostra vida, però aquell dia Hans va actuar d'una manera molt sospitosa. Més tard vàrem anar a passejar i mirar els vaixells, i em va notificar la pitjor notícia que mai m'imaginaria: "Maria, ja no puc estar amb tu, el que vull és deixar-te clar que t'estim, però no vull fer mal a la meva família, així que la nostra relació avui ha acabat." En aquell moment vaig actuar sense pensar amb els problemes que podrien ocorre, pels meus actes, i el vaig empènyer a l'aigua, quan vaig ser conscient vaig anar ràpidament a ca meva. Cinc hores més tard vaig veure a les xarxes socials que l'empresa d'en Hans varen comunicar un document que deia: "Bones, avui dia nou de juliol de dos mil de nou, a les dotze del migdia a Port d'Alcúdia ha mort al director de l'empresa, Hans Ziegman als cinquanta-quatre anys. Lamentam aquesta notícia."

Quan vaig llegir això pensava en el testament d'en Hans, i el que vaig decidir fer va ser escriure un fals testament d'en Hans, i el vaig llençar molt a prop del lloc del crim perquè pensessin que el senyor Zigman es va suïcidar. El que posava en el testament era que tots els beneficis pertanyen a en Hans Zigman serien atorgats a na Maria Pérez, o sigui, jo, perquè no vull que la seva família tengués ni un cèntim a aquells.

Finalment, els investigadors varen determinar que jo vaig ser la culpable de tot aquell problema, i actualment estic a sa presó amb una cadena perpetua.

Alejandra Parra Muñoz

# data[].attributes.body
Quan ens varen donar la notícia de la seva mort, ningú es creia el que ens van dir, tots estarem esbalaÏts.
Aquell dia, les hores no passaven, la feina es va fer molt llarga i per cop, no aturaven de venir clients amb queixes, problemes amb els comptes. Quan va arribar l'hora de tancar, tots ens vam despedir amb una cara de tristesa, que sabíem que ens duraria tot el que quedava de setmana.
De la feina vaig anar directe a veure n'Adelina, la dona de Hans, encra no es podia creure la notícia que el seu home hagués mort. Vaig parlar amb ella una estona i em va dir que no sabia que havia pogut passar, perquè tomes aquella decisió tan tràgica, vàrem estar parlant que en la feina varen acomiadar a alguns dels treballadors, però creia que a ell no l'anaven a acomiadar, però no va ser així, que ahir el varen despatxar. Ella em va contar, que Hans va arribar de la feina com sempre, soparen tots junts, parlaren, rigueren, es contaren el que havien fet aquell dia, però ell no va contar res de que el van despatxar. No recorda que anés al llit a dormir amb ella aquell vespre, i quan l'alarma del seu home va sonar, es va estranyar no veure'l al llit, i des d'aquell moment es va preocupar de on era i què li havia pogut passar. Que va poder passar o quin secret podia tenir Hans perquè hagués fet aquella bogeria.
El dilluns quan vam tornar a la feina, vaig dur una fotografia que ens vam fer tots junts el dia del sopar d'empresa, i tots junts ens quedarem mirant aquella fotografia, sabent que cada pic que la miréssim ens faria mal i no tendríem aquella persona alegre.

Llucia Cuenca Palou

# data[].attributes.body
És l'u de juliol a les dues del migdia i a cap de rebre la millor notícia del món, el divendres passat va ser l'última vegada que vaig haver d'aguantar el meu exmarit Hans Ziegman perquè s'ha mort. Sonarà com si jo fos una insensible, però em va posar les banyes tres vegades des de que ens vàrem casar.No vull dir que s'ho mereixia però després de vint anys d'estar casat, i tres ruptures per la seva culpa no puc evitar sentir-me feliç.Pareix que va morir ofegat, vaig sentir que no era un suïcidi, i com no tenia cap ferida externa sabien que no va ser un atac.Com ja no soc família seva no volia demanar per què va morir, però vaig sentir que sortiria a les notícies. A les notícies varen explicar que li va donar un ataca al cor quan nedava i no va poder sortir a temps, no em sorprèn ja que ell tenia molts de problemes al cor probablement té a veure amb una malaltia genètica que la seva família té.
Erika Fernández

# data[].attributes.body
Mai no em creuria que en aquells tres segons que anomenam present s'em destrossaria la vida.

Qualsevol que visqués tant a la seva com jo diria que esteiem joves, però tant se val el que queda quan res ja no és el mateix en aquest horrible sentit.

Eren les dues del matí i el meu company de vida m'havia demanar la cosa més cruel que qualcú podria. Vaig tornar a casa i la imatge dels seus ulls i la seva boca, l'únic amb el que demostrava emocions, em torturava lentament. I la mort del meu fill tornava a condemnar-me.

Les onze del matí i feia un sol impresionant, jo ja havia prengut la meva decisió, i tan aviat com ho vaig saber em trobava davant la mar amb una cadira de rodes a les mans.

La mort d'en Hans i el sentiment de culpa quedaràn impregnats a la meva consciència encara que això era el que esperava. El més curiós són els dies que aquesta soportaria existint, doncs mai descobriré el que hagués passat després, en unes hores jo esteia amb el meu amic i fill.

-Melany Idarraga

# data[].attributes.body
-Senyor agent jo aquell dia agafava un vol a la India.

-Senyor Piranya voste esta aqui per ser un sospitós de la mort de Hans Ziegman, em podria dir el que va veure el més aviat possible? Hi ha més persones per interrogar.

-Agent la única cosa que tinc per declarar és la història que em va contar el meu cambrer, per que com us he dit, jo era la India per uns temes de negoci.

-I quins són els fets que us ha comentat el cambrer?

-Dons em va trucar molt preocupat ja que el senyor Ziegman anava molt passat de volta, cada matí venia i consumia unes vuit o nou cerveses, però aquest nou de juliol, el meu cambrer em va dir que es va veure vint-i-set cerveses amb menys d’una hora, el pobre del meu cambrer el va tenir que fer fora d’alla per la seguretat dels altres clients.

-I que va passar?

-Ziegman va partit al mollet que hi ha a uns trenta metres i va veure, com ell tot sol, va caure a l’aigua, van cridar al socorrista per es veu que la caiguda es va golpetjar molt fort el cap, va quedar inconscient i a conseqüència es va ofegar sense que poguessin fer res per ell.

-Gràcies per la seva declaració pero l’inform, senyor Piranya, que haurem de tancar el seu “chiringuito” per poder fer una investigación exhaustiva.

Joan Amengual Gamundi.