# data[].attributes.headline
"המשחק הוא הוא היסוד ה

# data[].attributes.body
"המשחק הוא הוא היסוד האוניברסלי והוא שייך לתחום הבריאות... מסייע לגדילה ... הוא חוויה , חוויה יצירתית תמיד, חוויה ברצף מרחב-זמן , צורה יסודית של לחיות." (ויניקוט).

# data[].attributes.headline
התואיל להגיד לי, בבקשה

# data[].attributes.body
התואיל להגיד לי, בבקשה, באיזו דרך עלי ללכת מכאן?" שאלה אליס
"זה תלוי במידה רבה לאן את רוצה להגיע." - אמר החתול
"לא אכפת לי כל כך לאן. - " אמרה אליס
"אם כך, לא משנה באיזו דרך תלכי." אמר החתול.
" - בתנאי שאגיע לאנשהו" הוסיפה אליס כהסבר.
"בטוח שתגיעי" אמר החתול "אם רק תתמידי בהליכה"
"בצד אחד גר כובען, ובצד שני גר ארנב ואין זה משנה באיזה דרך תבחרי, שניהם מממשוגעים."
"לא הייתי רוצה להסתובב בחברת משוגעים" אמרה אליס
"אין לך ברירה" אמר החתול. "כולנוווו מממשוגעים כאן, אני ממממשוגע, את מממממשוגעת".
"איך אתה יודע שאני משוגעת?" שאלה אליס.
"בטח שאת ממממשוגעת אחרת לא היית באה לכאן בכלל"

# data[].attributes.attachment_link.title
פרידה קאלו דיוקן עצמי עם בוניטו

# data[].attributes.headline
משנה לשנה\ שימרית אור<

# data[].attributes.body
משנה לשנה\ שימרית אור

משנה לשנה אני הולכת ונחשפת
מעונה לעונה אני מתקלפת
מסירה את כסותי הישנה
מקפלת אותה בפינה ומסתכלת

מציצה בתהום שמעבר לדלת
כבר לא כל כך נבהלת
מביטה ברקיעים שמעלי
זו עדיין אותה התכלת

משנה לשנה אני הולכת ונרגעת
כמו צידפה לבנה אני מתבקעת
משילה קליפתי הישנה
אוספת אותה בפינה ומסתכלת

את קמט הצחוק בעיני מקבלת
המראה מתרגלת
שערה של כסף או אולי זהב
על ראשי מסתלסלת

אני פתוחה לרוחות, חשופה לסופה
שאותי מטלטלת
פתוחה לריחות, חשופה לפריחה
שאותי מבלבלת לאט לאט לאט לאט
מתערטלת

משנה לשנה אני נחשפת והולכת
ולקראת האביב מזדככת
מורידה עוד שכבה אחרונה
מקבלת אותי מתנה ומחייכת

מבקשת רק טוב, משתדלת
לא לדרוך על יבלת
אוּ - אני רוצה לאהוב, רוצה לאהוב

אני פתוחה לרוחות, חשופה לסופה
שאותי מטלטלת
פתוחה לריחות, חשופה לפריחה
שאותי מבלבלת לאט לאט לאט לאט
מתערטלת

משנה לשנה אני הולכת ונחשפת
משנה לשנה הולכת ונרגעת

# data[].attributes.headline
כמה מפליא שאפשר להתבונ

# data[].attributes.body
כמה מפליא שאפשר להתבונן שעות ארוכות ביער, בעץ אחד בו, בעלה אחד שעליו, בעורק אחד של העלה - ושעות מפליאות זורמות ועוברות בנשמה

יאנוש קורצ'ק

# data[].attributes.attachment_link.title
זריצקי, דמות הצייר ומראה תל אביב מהגג, 1940

# data[].attributes.body
הַדֶּרֶךְ יָפָה עַד מְאֹד - אָמַר הַנַּעַר.

הַדֶּרֶךְ קָֹשָה עַד מְאֹד - אָמַר הָעֶלֶם.

הַדֶּרֶךְ אָרְכָה עַד מְאֹד - אָמַר הַגֶּבֶר.

יָֹשַב הַזָּּקֵן לָנוּחַ בְּצַד הַדֶּרֶךְ.

צוֹבְעָה הַֹשְּקִיעָה שֵֹיבָתוֹ בְּפָז וָאֹדֶם,

הַדֶֹּשֶא מַבְהִיק לְרַגְלָיו בְּטַל-הָעֶרֶב.

צִפּוֹר אַחְרוֹנָה ֹשֶל יוֹם מֵעָלָיו מְזַמֶּרֶת:

- הַתִּזְכֹּר מַה יָפְתָהּ, מַה קָֹשְתָהּ, מֶה אָרְכָה הַדֶּרֶךְ?

# data[].attributes.headline
והיות אני עצמי / יונה וולך

# data[].attributes.subject
והיות אני עצמי / יונה וולך

# data[].attributes.body
הַכֹּל בְּמִסְגֶּרֶת הַמְּצִיאוּת

אָמַרְתִּי לָהּ

הַכֹּל בַּגְּבוּלוֹת הַבְּטוּחִים הַמֻּכָּרִים

שֶׁל הָרֵאָלִיָּה הַבְּסִיסִית שֶׁלָּנוּ

זֶה מַה שֶּׁמְּסַבֵּךְ אֶת כָּל הָעִנְיָן

וְזֶה קִסְמוֹ

אֵין דָּבָר מִחוּץ לַחַיִּים

כָּאן וְעַכְשָׁו.

"וְהִשָּׁאֲרוּת הַנֶּפֶשׁ"

הִיא שָׁאֲלָה

וַאֲנִי אָמַרְתִּי לָהּ

אֵין, זֶהוּ, בָּזֶה הָעִנְיָן

הַכּל כָּאן וְעַכְשָׁו

כָּאן הִשָּׁאֲרוּת הַנֶּפֶשׁ

וְכָאן הַגִּלְגּוּלִים וְהַזֶּהוּת

וֶהֱיוֹת אֲנִי עַצְמִי

וְהוּא עַצְמוֹ.

(מתוך: "תת הכרה נפתחת כמו מניפה")

# data[].attributes.headline
 "את בטח זוכר

# data[].attributes.body
"את בטח זוכרת את הפלא הזה כשילד מתחיל לתת שמות לדברים. ובכל זאת, בכל פעם שהוא למד מילה חדשה, מילה שהיא גם קצת "שלהם", של כולם, אפילו המילה הראשונה שלו, מילה יפה כמו "אור", הלב שלי גם נחמץ קצת באפס קצהו, כי חשבתי – מי יודע מה הוא מאבד ברגע זה, וכמה אינסוף סוגים של זוהר הוא הרגיש וראה וטעם והריח, לפני שדחס את כולם לתוך התיבה הקטנה "אור", עם הריש הזו בקצה, כמו מתג כיבוי.
את מבינה, נכון?" (גרוסמן, היי לי סכין)

# data[].attributes.attachment_link.title
אודרי ברגנר, ללא כותרת, שנות ה-70

# data[].attributes.attachment_link.title
ליל כוכבים 1889

# data[].attributes.attachment_link.title
רחל קיני ערימה 1

# data[].attributes.attachment_link.title
רחל קיני ערימה 2

# data[].attributes.attachment_link.title
מתוך הצבע השמיני  מאת שלומית כהן אסיף, איירה ענבל לייטנר, הוצאת צלטנר 2014

# data[].attributes.attachment_link.title
מרגו גראן, שיעור דיוקן בזום 1, 2020

# data[].attributes.attachment_link.title
ליל כוכבים 1889

# data[].attributes.body
בדרך הגדולה

מילים: נתן אלתרמן

ענבלים במרעה ושריקות
ושדה בזהב עד ערב.
דומיית בארות ירוקות,
מרחבים שלי ודרך.

העצים שעלו מן הטל,
נוצצים כזכוכית ומתכת.
להביט לא אחדל ולנשום לא אחדל
ואמות ואוסיף ללכת.

# data[].attributes.attachment_link.title
מלי לסקר, מימין, רוח האדם

# data[].attributes.headline
השלב שבו הילד מסוגל לצ

# data[].attributes.body
השלב שבו הילד מסוגל לצייר מעגל ולומר: זהו אדם, ואמא היא אדם אחר, דומה. הוא מתחיל להכיר את העולם הפנימי ואת העולם שבחוץ,  ולומד שקיים משהו בקצה וזה הוא עצמו. הקו הזה בין מה שבפנים לבין מה שבחוץ יכול להיות חלש מאוד וכמעט לא מובחן. אפשר לומר שבהתחלה קיימים כל מיני דברים שאדוארד גלובר מכנה "גרעיני אני" nuclei( *:)ego כל מיני דברים שהילד יכול לקרוא להם "אני" והם מהווים רק חלק קטן של ה"אני," כגון בוהן שהוא רואה, אצבע שזזה, תחושת רעב או תחושת חום מבקבוק מים חמים. אלה כוללים כל דבר שמשפיע על הילד, ואשר הילד ער לו — דברים שבהתחלה אינם נפרדים מהעצמי, אלא נפרדים ממנו אט־אט ובהדרגה. כל אותם רסיסים וחתיכות הם אלה שיבנו את האדם. (ויניקוט)

# data[].attributes.attachment_link.title
ענבל לייטנר, איור לשיר מחשבות עפות מאת שלומית כהן אסיף, מתוך הצבע השמיני

# data[].attributes.headline
קווים לדמותי / יונה וו

# data[].attributes.body
קווים לדמותי / יונה וולך

קַוִּים לִדְמוּתִי שֶׁהָיוּ מְפֻזָּרִים מִסָּבִיב כְּמַקְלוֹת קְצָרִים הַ

הוֹלְכִים וְנֶאֱסָפִים בָּאִים וּמִתְפַּזְּרִים מַרְכִּיבִים קַוִּים לִדְמוּתִי דְּמוּתְמוּנָה

מְעֹרָבִים קַוִּים לִדְמוּתִי כְּמַקְלוֹת דַּקִּים נוֹצָרִים וְחוֹזְרִים כַּתְּמוּנָה וּמִתְפַּזְּרִים

דְּמוּת יָשָׁר דְּמוּת הַמְעֻוָּת דְּמוּת קָצָר דְּמוּת הָאָרוךְ

דְּמוּת נָכוֹן דְּמוּת שְׁלִילִי כָּל אֵלּוּ נֶעֶרְמוּ מֵעֶבְרִי קַוִּים לִדְמוּתִי

קַוִּים לִדְמוּתִי דַּקִּים כַּהֲרָפִים שְׁחוֹרִים וּלְבָנִים וּשְׁקוּפִים

לִתְמוּתִי הַשְּׁלֵמָה בִּצְבָעִים מִתָּוִים קַוִּים מַעֲבִרִים

קַוִּים יְשָׁרִים מִתְּכוּנָה לִתְכוּנָה בְּדֶרֶךְ קָצַר

כָּמוֹנִי אֲנִי מֵאֲנִי לְעַצְמִי בְּדֶרֶךְ יָשָׁר

(מתוך: "צורות" 1985)

# data[].attributes.attachment_link.title
מרינה בן צבי

# data[].attributes.attachment_link.title
ענבל לייטנר מאיירת שלומית כהן אסיף, מתוך הצבע השמיני הוצאת צלטנר 2014

# data[].attributes.headline
"את בטח זוכרת את ה

# data[].attributes.body
"את בטח זוכרת את הפלא הזה כשילד מתחיל לתת שמות לדברים. ובכל זאת, בכל פעם שהוא למד מילה חדשה, מילה שהיא גם קצת "שלהם", של כולם, אפילו המילה הראשונה שלו, מילה יפה כמו "אור", הלב שלי גם נחמץ קצת באפס קצהו, כי חשבתי – מי יודע מה הוא מאבד ברגע זה, וכמה אינסוף סוגים של זוהר הוא הרגיש וראה וטעם והריח, לפני שדחס את כולם לתוך התיבה הקטנה "אור", עם הריש הזו בקצה, כמו מתג כיבוי.
את מבינה, נכון?" (גרוסמן , היי לי סכין)