# data[].attributes.headline
Журналістика цікаві факти

# data[].attributes.subject
Журналістика цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Журналі́стика - соціальний інститут, створений з метою забезпечення всебічного й об'єктивного інформування всіх суб'єктів суспільного життя про соціальну дійсність, що необхідне для оптимального функціонування всіх інших соціальних інститутів і суспільства в цілому як саморегульованої системи.

Соціальна місія журналістики полягає у інформуванні громадян задля їхнього розвитку. Функціонування журналістики забезпечується в сучасному світі через її інфраструктуру, яка складається з технічних, інформаційних, організаційно-управлінських, навчальних закладів та установ.

Під журналістикою розуміють також практику збору, інтерпретації інформації про події, теми і тенденції сучасного життя, її уявлення в різних жанрах і формах, і подальшого розповсюдження на масову аудиторію.

Журналістика інституційно є частиною полісистеми засобів масової інформації, тобто входить у багатофункціональні інститути суспільства, такі як преса, телебачення, радіо, Інтернет та ін.

З точки зору суспільних інтересів, журналістика адаптує частину науково-практичного знання даних груп для сприйняття масовою свідомістю з метою прийняття іншими соціальними групами моделей поведінки, ідеології ( культури, моралі, етики, естетики) та способів розвитку.

Частина дослідників вважає, що існують два основних напрямки журналістики - журналістика дослідження і журналістика розслідування. Журналіст-дослідник, як правило, працює з відкритими (доступними) джерелами інформації, в розслідуванні журналіст вторгається в область закритої (недоступної) інформації. Відповідно методики роботи в тому й іншому напрямках різні. У демократичних країнах журналістів-розслідувачів прийнято називати "ланцюговими псами демократії", або "розгрібачами бруду". Слід зазначити, що біполярний підхід до напрямів журналістики сьогодні заперечується і визнається спрощеним.

Журналістика як наука - система художніх, культурологічних, історичних, соціологічних та ін. дисциплін, що охоплює повний цикл створення і управління практичною журналістикою в суспільстві, її впливу на зміни суспільних процесів.

Людину, яка професійно займається журналістикою, прийнято називати журналістом.

Журналістика включає:

Систему творів, підготовлених у певних жанрах і формах для розміщення у засобах масової інформації;

Комунікаційний інститут суспільства, який організаційно складається з мережі профільних установ;

Сукупність творчих професій, необхідних для збирання, відбору, опрацювання, творення, розповсюдження соціальної інформації масовій аудиторії.

Спеціальні носії соціально-масової інформації (преса, телебачення, радіо, Інтернет).

Типи журналістики: цифрова, паперова, зображально-звукова, звукова, зображальна (комбінована).

Категорії журналістики:

Конвергентна журналістика

Мультимедійна журналістика

Комп'ютерна журналістика

Види журналістики:

Пресова (газетно-журнальна) (газети, журнали, бюлетені, альманахи)

Телевізійна (канали, програми, передачі, фільми, інше

Радіожурналістика (канали, програми, передачі, інше)

Інтернет-журналістика (інтернет-видання, інтернет-версія видання, сайт-видання, інше)
Громадянська журналістика (новий підвид інтернетної журналістики, де репортером може стати будь-хто, хто розміщує суспільно-важливу інформацію у своєму блозі, публічному відео- чи фотосервері, профілі в соціальних мережах)

Агентська (для інформаційних агентств)

Фотожурналістика (таблоїди тощо)

Кінематографічна (кіноканал, кінохроніка, кіножурнал, кінопрограма тощо)

Тематичні спеціалізації журналістики:

Аудиторні спеціалізації журналістики:

Журналістику можна поділити на:

професійну (яку виконують журналісти) і непрофесійну;

пресову (для газет і журналів), агентську (для інформаційних агенцій), фото-, радіо-, телевізійну та інтернет-журналістику;

комерційну (спрямовану на отримання прибутків власниками медій) і некомерційну (для громадських, державних і релігійних організацій);

місцеву, загальнонаціональну і міжнародну;

політичну, економічну, спортивну, культурну й іншу соціальну.

Журналістика виникла з необхідності поширення значущої для суспільства інформації. Ще в Давньому Римі існували видання, що повідомляли про рішення Сенату, події із життя видатних осіб того часу, хроніка життя міста. Вони вивішувалися на табличках і користувалися популярністю народу. Ці газети називалися Acta diurna populi Romani, тут друкувалися події для широкої публіки та Acta senatus або Commentarii senatus, в якій йшлося про події в Сенаті. Винайдення друкарства уможливило швидкий процес масового копіювання інформаційного матеріалу, який раніше поширювався переважно в усний спосіб. Так, політичну інформацію в Середньовіччі повідомляли глашатаї, герольди, кур'єри та вісники, які зачитували укази, реляції та рескрипти, іноді з власними коментарями. Почасти тому, в сучасній журналістиці назви газет і журналів нагадують про цих гінців: "Кур'єр ЮНЕСКО", "Daily Herald" (герольд), "Chicago Tribune" (трибуна - місце для промов), "Форум" (площа в Римі, де проходила агора - народне зібрання) тощо.

"Повідомлення всіх видатних і пам'ятних історій" ( нім. Relation aller Fürnemmen und gedenckwürdigen Historien), опублікована 1605 року в Страсбурзі, вважається першою газетою. Першим успішним щоденним виданням англійською мовою була британська газета "The Daily Courant", яка виходила впродовж 1702- 1735 років. З часом преса стала впливовим соціальним інструментом, який через можливості тиску на владні структури називають четвертою владою.

За чотири століття існування журналістика довела свою спроможність забезпечувати саморегулювання суспільства, міцно увійшла до механізмів суспільного самоуправління, стала одним з найважливіших суб'єктів соціального управління. У тоталітарному суспільстві роль журналістики зводиться до агітації та пропаганди, тобто передавання готової, створюваної у вузьких владних колах інформаційної продукції споживачам. У вільному демократичному суспільстві роль журналістики незмірно зростає, вона перетворюється на "фабрику новин", її працівники збирають, обробляють і виготовляють інформацію, без якої неможливе існування жодного іншого суб'єкта суспільної дійсності. Таке велике значення журналістики як соціального інституту сьогодні.

Виділяють загальні й спеціальні функції журналістики.

Загальні функції належать до числа основних, пов'язані з атрибутивними ознаками журналістики, виконуються кожним пресовим виданням, ТРК чи електронним ресурсом без винятку, незалежно від його розміру, накладу чи адресної спрямованості.

Збирання, обробка й поширення інформації - без цієї функції не можуть бути реалізовані інші завдання журналістики. Її виконують абсолютно всі друковані періодичні видання, радіостанції й телестудії, електронні газети й журнали.

Формування громадської думки - громадська думка може бути сформована тільки через соціальний інститут масової інформації. За допомогою журналістики організовується обговорення важливих соціальних проблем, зацікавлені громадяни мають змогу висловити думку з широкого кола актуальних питань.

Спеціальні функції залежать від виду масово-інформаційної діяльності, і для кожного вони є різними. Так у розважальній газеті відсутність ідеологічних матеріалів не дає здійснювати функції соціальної критики ("сторожового собаки"), так само як партійна газета може не займатися розважанням та відпочинком своїх читачів.

Організаційна функція журналістики допомагає суспільству самоорганізовуватися й структуризуватися. Через журналістику громадянське суспільство здійснює вплив на державні, господарські та громадські установи й організації, домагається розробки й прийняття необхідних рішень, здійснює роз'яснення прийнятих державних ухвал і постанов. Журналістика згруповує людей за інтересами: політичними, економічними, фаховими, художніми. Структура ЗМІ відображає політичну, фахову, економічну, вікову тощо структуру суспільства.

Функція "сторожового собаки" (соціальної критики) - боротьба журналістики з суспільними вадами чи хворобами, захист законності й правопорядку від тих, хто намагається їх порушувати, від корумпованого чиновництва тощо. Цей термін виник в американській теорії журналістики, як образ сторожового собаки, що охороняє дім і голосно гавкає при наближенні небезпеки.

Ідеологічна функція журналістики - пропаганда певних життєвих цінностей та агітація на їх підтримку. Ці поняття близькі, але мають істотні відмінності. Якщо пропаганда - це діяльність журналістики в справі поширення ідей, утвердження певної ідеології, формування історичної свідомості та художньої картини світу, то агітація - це діяльність журналістики в справі поширення оперативної інформації, що активно формує позицію читача, подаючи йому, як правило, приклади для наслідування. Від пропаганди й агітації невіддільна партійна журналістика, такий же пропагандистський, за визначенням, характер має сьогодні й релігійна журналістка. Але й загальні ЗМІ також зорієнтовані на пропаганду і агітацію здорового способу життя, моральних національних та загальнолюдських цінностей.

Культурна (культуротвірна) функція журналістики проявляється у трьох аспектах:

носій культури - через систему літературно-художньої журналістики здійснюється поширення художніх творів, репродукцій малярства й фотомистецтва;

журналістика подає широку хроніку мистецького життя, інформує про події у світовій культурі;

мистецька критика, яка зародилася виключно як явище журналістики, і сьогодні, допомагає зорієнтуватися в потоці сучасної літератури, формує критичні оцінки, інтерпретації творів та мистецького процесу в цілому, створює попит на явища культури та мистецтва.

Розважальна функція журналістики допомагає людині у розслабленні й відпочинку. Вона проявляється через публікацію у пресі кросвордів, анекдотів, сторінок гумору, у створенні на радіо й телебаченні розважальних програм.

Рекламна функція журналістики. Реклама - важливе джерело фінансування журналістики. Реклама істотно відмінна від журналістської інформації. Завдання журналістики - служити суспільству правдою, адекватно відображати соціальну дійсність. Завдання реклами - обслуговувати, забезпечувати просування товарів, послуг, комерційних фірм, публічних діячів.

Бі-Бі-Сі, яка першою стала працювати на засадах публічного мовлення, започаткувала професійні стандарти сучасної журналістики. Ці стандарти стали однаковими для всіх журналістів незалежно від того у яких медіях вони працюють і яку політику ведуть їхні редакції. Співробітники Бі-Бі-Сі мають враховувати таке:

викриття або виявлення злочинів;

викриття антигромадської поведінки;

викриття корупції й несправедливості;

розкриття істотної некомпетентності або недбалості;

захист здоров'я і безпеки людей;

захист людей від уведення в оману будь-якою заявою чи дією окремої особи або організації;

розкриття інформації, що дає змогу людям прийняти значно інформованіше рішення з суспільно важливих питань;

свобода самовираження.

Кожна тема має подаватися неупереджено. Програма, що пов'язана з викладенням фактів на суперечливі громадсько-політичні теми або із суперечливих питань політики чи виробництва, відповідатиме принципу належної неупередженості в тому разі, якщо вона викладає їх чесно, точно та правдиво. Окремо зауважується, що Бі-Бі-Сі прагне до збалансування громадського інтересу щодо свободи вираження із законним очікуванням недоторканності приватного життя окремих осіб.

Отже, редакційні цінності Бі-Бі-Сі формулюються таким чином:

правдивість і точність;

безсторонність і багатоманітність точок зору;

редакційна чесність і незалежність;

служіння суспільним інтересам;

справедливість;

недоторканність приватного життя;

запобігання завдавання шкоди та образ (врівноваження права на передачу і публікацію нової та суперечливої інформації з відповідальністю стосовно захисту вразливих людей);

діти (специфічна аудиторія, яка вимагає власного комплексного підходу);

підзвітність (перед аудиторією).

Принципи висвітлення новин:

Ми розповідаємо про все першими.

Ми розповідаємо про все точно.

Ми завжди знаємо походження наших новин.

Ми надаємо слово всім зацікавленим і не стаємо ні на чий бік.

Ми розповідаємо про факти, а не про наше ставлення до них. Ми не даємо оцінок подіям, учасникам подій чи явищам.

Ми залучаємо найкращих, різних, незалежних експертів для адекватної оцінки складних для розуміння подій та явищ.

Ми не залишаємо "білих плям".

Ми говоримо з людьми однією мовою.

Журналістська етика - правила та норми поведінки, яких повинні дотримуватися всі, хто причетний до збирання, оброблення та розповсюдження масової інформації. Основна діяльність журналіста спрямована на задоволення права аудиторії отримувати перевірену й повну суспільно вагому інформацію для вироблення орієнтирів у сучасному світі. Це передбачає, що він має право на доступ до джерел інформації й зберігати їх у таємниці (якщо вони того вимагають), а також право на критику. Професійна діяльність журналіста пов'язана з конфіденційністю: отримавши доступ до певної закритої інформації, не можна передавати її третім особам без згоди інформатора.

Журналістські матеріали можуть подаватися з погляду окремої особи, та і з погляду людства. Журналіст повинен віддавати перевагу загальнозначущим гуманістичним цінностям як вищим. Журналіст постійно робить вибір між добром і злом, як і кожна людина.

Попри те, що журналіст має право дотримуватися власної думки, він не може нав'язувати її іншим, тому повинен бути чесним, незаангажованим під час збирання й висвітлення фактів та поглядів (розмежовують виклад фактів і журналістський коментар). Якщо журналіст пише на контроверсійні теми, аудиторія має право знати точки зору основних фігурантів події.

Головні етичні принципи роботи ЗМК:

Ми дбаємо про моральність наших повідомлень.

Ми не втручаємося в чуже приватне життя.

Лише вирок суду дає нам право назвати людину винною.

Ми не завдаємо додаткових страждань жертвам злочину.

Ми до кінця захищаємо наші джерела інформації.

Ми збираємо інформацію лише в законний спосіб.

Ми збираємо відкриту і доступну інформацію.

Ми не крадемо чужих думок.

Ми не сортуємо людей за будь-якою ознакою.

Ми не беремо хабарів.

Ми особливо обережні з правами дітей.

Ми поважаємо чужу довіру.

Жахливим порушенням журналістської етики та журналістських стандартів є вигадування й підлаштування фактів під визначені висновки. Небезпечною в інформаційному повідомленні є прихована реклама ( "джинса").

Нині преса часто бере участь у "війні компроматів", керуючись інтересами не аудиторії, а власника чи замовника. Унаслідок цього в журналістиці часто виникає проблема морального характеру - пріоритет вигоди, прибутку; тому цілком закономірно, що мас-медіа перетворюються з джерела інформації на засіб заробляння грошей, що з часом може призвести до повної бульваризації преси. Журналіст відповідальний за свої слова насамперед перед суспільством, оскільки впливає на зміни в настроях у ньому. Він має ретельно перевіряти інформацію (принаймні, у двох незалежних джерелах); у разі подання помилкових відомостей їх одразу необхідно відкрито визнати та спростувати. Візуальні матеріали повинні бути реальними, а не постановочного характеру (обов'язковим є посилання на архівні матеріали). Невіддільною рисою справжньої журналістики є культура мови (зокрема неприпустимо широко використовувати жарґонізми, елементи ненормативної лексики).

Деякі журналістські кодекси етики, зокрема європейські, також містять занепокоєння щодо дискримінаційних посилань у новинах на основі раси, релігії, сексуальної орієнтації та фізичних чи психічних недоліків. Парламентська асамблея Ради Європи схвалила у 1993 році Резолюцію 1003 про етику журналістики, яка рекомендує журналістам поважати презумпцію невинуватості, зокрема у справах, які все ще підсудні.

Попри те, що немає науки " Журналістика", багато вищих навчальних закладів (ВНЗ) різних країн готують журналістів і вивчають журналістику як соціальне явище. Разом з тим, дуже багато професійних журналістів ніколи спеціально журналістиці не навчалися.

У ВНЗ навчальний процес для журналістів багато в чому схожий з підготовкою філологів, але викладаються і специфічні дисципліни. В Україні широко відомий Інститут журналістики Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Факультети журналістики є у Львівському, Харківському, Полтавському, Запорізькому університетах, Таврійському національному університеті імені В.І. Вернадського.

2007 року освітня спеціальність "Журналістика" стала предметом реформи. Вона була вилучена із напрямку "Філологія" і разом з іншими спеціальностями ("Видавнича справа та редагування", "Реклама" і "Зв'язки з громадськістю") віднесена до нового напряму "Журналістика та інформація". Тоді ж було реформовано й наукову галузь, у якій здійснювалися кваліфікаційні наукові студії з журналістики. Спеціальність "Журналістика" була вилучена зі сфери філології та під назвою "Теорія та історія журналістики" включена до нового напряму "Соціальні комунікації". Це призвело до трансформації журналістської освіти, де в навчальному плані посилилася частка дисциплін, пов'язаних з репрезентацією в ньому нової галузі.

Дослідники М. Нетреба і Г. Нищик у своїй статті щодо викладання журналістських дисциплін у вищій школі зазначили, що ефективність навчальної роботи зі студентами залежить не лише від методів і прийомів навчання, а й від форм організації навчальної роботи. Сучасні форми організації навчання у вищій школі ґрунтуються на спільній діяльності викладача й студентів і становлять певні структурно-організаційні різновиди навчальних занять".

Науковці С. Кузьміна та А. Досенко, описуючи використання практично-орієнтованої моделі базової підготовки журналістів, запровадженої в Таврійському національному університеті імені В.І. Вернадського [Архівовано 21 вересня 2020 у Wayback Machine.] доцентом кафедри журналістики С. Авраменко, вказали на розроблення і застосування оригінальної методики освіти в галузі журналістики та на досвід, який потребує подальшого наукового вивчення і вироблення методичних рекомендацій для використання його позитивних компонентів у системі сучасної журналістської освіти.

Основним джерелом доходу більшості ЗМІ є розміщення рекламних та інших комерційних матеріалів. Поширюючи тексти та рекламу, мас-медіа стають одночасно й інструментом, що стимулює споживання, і важливим каналом інформації про нові товари та послуги. Інформація, яка поширюється через різні комунікаційні канали, такі як друкована преса, телебачення і радіомовлення, просування медіа у комунікаційних мережах, таких як мобільний зв'язок та Інтернет, стають джерелом отримання доходів, і можуть бути розглянуті як особливий сектор економіки.

У сучасному суспільстві, однак, сама інформація найчастіше виявляється товаром. Цим обумовлено існування великої кількості ЗМІ, які не містять рекламних матеріалів, а повністю фінансуються різними організаціями, урядами, громадськими об'єднаннями та рухами.

Існує жанрове різноманіття:

Інформаційні - хроніка, інформація, розширена інформація, замітка, інтерв'ю, звіт, репортаж, спеціальний репортаж, прес-опитування та ін.

Аналітичні - кореспонденція, коментар, стаття, лист, рецензія, бесіда, експеримент, рейтинг, огляд, мемуари та ін.

Художньо-публіцистичні - замальовка, есе, нарис, пасквіль, фейлетон, памфлет, історія, некролог і ін.

Шоу-жанр - ігри, конкурси, реаліті-шоу та ін.

Журналістика як професія передбачає певну спеціалізацію.

Наука про журналістику називається журналістикознавство і досліджує проблеми журналістської діяльності, творчості, ЗМІ і т. д.

Вайшенберг З. Новинна журналістика: навч. посіб.: стандарти якості журналіст. практики / З. Вайшенберг, Ю. Ракерс ; пер. з нім. В. Климченко, А. Баканов. - К. : Академія Української Преси ; К. : Центр вільної преси, 2004. - 262 с. - ISBN 966-7181-73-1

Григораш Д. С. Журналістика у термінах і виразах. - Львів, 1974. - 295 с.

Журналістика та основи редакторської майстерності: навчальний посібник / В. О. Жадько. - К. : Знання, 2012. - 271 с. - ISBN 978-966-346-909-6

Жадько В. О. Основи журналістики та редакційно-видавничої справи: Навчальний посібник для студ. вузів / В. О. Жадько; За ред. В. П. Андрущенко. - К.: СПД Жадько, 2005. - 352 с. - ISBN 966-85670-2-1.

Журналістика: основи професіональної комунікації : [навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. за спец. "Журналістика"] / В. О. Карпенко ; М-во освіти і науки України, Київ. нац. ун-т ім. Т. Шевченка, Ін-т журналістики. - К. : Нора-прінт, 2002. - 348 с. - ISBN 966-78-37-37-8

Журналістика = Journalismus: підручник і посібник: пер. з нім. / Штефан Рус-Моль; Пер. В. Климченко, В. Олійник; Наук. ред. В. Іванов. - К. : Академія Української Преси: Центр Вільної Преси, 2013. - 345 с. - (Бібліотека масової комунікації АУП) - 1000 пр. - ISBN 978-966-2123-49-4

"Журналісти і Незалежність". - Київ : ВЦ "Академія", 2020. - 400 с.

Журналістика: словник-довідник / Авт.-уклад. Ігор Леонідович Михайлин. - К. : Академвидав, 2013. - 317 с. - (Nota Bene!). - ISBN 978-617-572-064-6

Інтернет-журналістика. Робота журналіста і редактора у нових ЗМІ: пер. з англ. / Ричард Крейг; Пер. Андрій Іщенко. - К. : Києво-Могилянська академія, 2007. - 324 с. - ISBN 966-518-427-0

Історія журналістики (XVII-ХХ ст.): підруч. для студентів ВНЗ / І. Срібняк. - Київ: Вид. дім "Києво-Могил. акад.", 2013. - 304 с. - Бібліогр.: с. 296-300. - ISBN 978-966-518-630-4

Історія української журналістики (західноукраїнська преса першої половини ХХ ст.: структура, проблематика. Книга перша): навчальний посібник / С. А. Кость. - Львів: Видавничий центр ЛНУ імені Івана Франка, 2008. - 264 с.

Історія української журналістики: Становлення та розвиток фейлетону : навч. посіб. / Н. Г. Герасимчук. - К. : Київський ун-т, 2014. - 111 с.

Масові комунікації: Підручник. [Архівовано 17 травня 2017 у Wayback Machine.] - K.: Вид. дім "Києво-Могилянська академія", 2008. - 206 c. - ISBN 978-966-518-451-5

Ла Рош Вальтер фон. Вступ до практичної журналістики. - К.:Академія Української преси. - 2004.

Михайлин І. Л. Основи журналістики. - К.: Центр учбової літератури, 2011-496 с. - ISBN 978-611-01-0175-2

Музична журналістика: теорія, історія, стратегії: на прикладах із щоденної преси Львова від початків до сьогодення: монографія / Лідія Олександрівна Мельник. - Львів: ЗУКЦ, 2013. - 383 с. - 500 пр. - ISBN 978-617-655-086-0

Оратаї журналістської ниви: Українські редактори, видавці, публіцисти : У 2 кн. Кн. 1 / М. М. Романюк; НАН України. Львів. наук. б-ка ім. В. Стефаника. Наук.-дослід. центр періодики. - Л., 2002. - 235 c.

Оратаї журналістської ниви : Українські редактори, видавці, публіцисти. У 2 кн. Кн. 2 / М. Романюк; НАН України. Львів. наук. б-ка ім. В. Стефаника. Н.-д. центр періодики. - Л., 2004. - 238 c.

Правила світу інформації: як українським медіа наблизитися до європейських стандартів : посіб. для журналістів / Л. Опришко, А. Сафаров, О. Чуранова ; [Л. Опришко, А. Сафаров, О. Чуранова]. - Київ : Рада Європи, 2019. - 107 с. - Авт. вказані над вих. дан. - ISBN 617-684-241-5.

Приступенко Т. О. Теорія журналістики: етичні та правові засади діяльності засобів масової інформації. 2-ге вид., стер. / Т. О. Приступенко - К.: Київський університет, 2008. - 334 с. - ISBN 978-966-439-030-6

Радіожурналістика: засади функціонування : Підруч. для студ. / В. В. Лизанчук; Львів. нац. ун-т ім. І. Франка. - Л., 2000. - 365 c.

Релігійна журналістика : підручник / А. А. Бойко. - К. : Київський ун-т, 2016. - 305 с. - ISBN 966-439-867-8.

Словник журналіста: терміни, мас-медіа, постаті / М-во освіти і науки України, Ужгород. нац. ун-т; [авт.-уклад.: Ю. М. Бідзіля, відп. ред.) та ін.]. - Ужгород: Закарпаття, 2007. - 220, [3] с.

Тарасюк П. Хто наступний?: Нариси про журналістів України, котрі загинули у постперебудовні роки, виконуючи свій професійний обов'язок. - Житомир, 1997. - 127 с.

Телевізійна журналістика. Теорія і практика: навч. посібник для студентів ВНЗ, які навчаються за спец. "Журналістика" / Анатолій Володимирович Яковець; Наук. ред. С. І. Даниленко. - 2-е вид. - К. : Києво-Могилянська академія, 2009. - 262 с. - ISBN 966-518-525-3

Теле- та радіожурналістика: Зб. наук. праць. Вип. 9. Ч. 1 / Гол. ред. В. В. Лизанчук. - ЛНУ ім. І. Франка, 2010. - 384 c.

Теорія і методика журналістської творчості : Навч. посіб. / В. Й. Здоровега; Львів. нац. ун-т ім. І. Франка. - Л. : ПАІС, 2000. - 180 c. - Бібліогр.: с. 174-175.

Українська журналістика в іменах: Матеріали до енцикл. словника. Вип. 1-20 / Н.-д. центр періодики Львівської наук. б-ки ім. В. Стефаника НАН України; Ред. М. М. Романюк. - Львів, 1994-2013.

Яцимірська М. Г. Сучасний медіатекст: Словник-довідник. - Львів: ПАІС, 2005. - С. 128 с.

Яцимірська М. Г. Культура мови журналіста: навч посібник. - 2−ге вид., перероб. і доп. - Львів: ПАІС. - 2017. - 168 с. https://journ.lnu.edu.ua/wp-content/uploads/2020/11/Posibnyk_pdf.pdf [Архівовано 20 січня 2021 у Wayback Machine.]

Яцимірська М. Г. Термінологічно−понятійний мінімум студента−журналіста: навч посібник. Ч. І-ІІ. - Львів: ПАІС, 2008. - 104 с.

Stephan Ruß-Mohl: Journalismus. Das Hand- und Lehrbuch. Frankfurt a.M. 2003, ISBN 3-934191-62-2.

Wolf Schneider, Paul-Josef Raue: Das neue Handbuch des Journalismus. 2. überarb. Auflage. Reinbek 2006.

Mark Briggs: Journalism 2.0: How to Survive and Thrive, PDF (PDF 2.0MB, 132 S.), J-Lab: The Institute for Interactive Journalism, University of Maryland Philip Merrill College of Journalism, 2007

Florence Aubenas et Miguel Benasayag, La Fabrication de l'information. Les journalistes et l'idéologie de la communication, éd. La Découverte.

Pierre Bourdieu, Sur la télévision, Liber-Raisons d'agir, 1996.

Jacques Le Bohec, Les Rapports presse-politique, L'Harmattan, 1997.

Jacques Le Bohec, Élections et télévision, Presses universitaires de Grenoble, 2007.

Jacques Le Bohec, Dictionnaire du journalisme et des médias, Presses universitaires de Rennes, 2010.

Hélène de Maleissye, Le Filtre médiatique, Paroles de journalistes, éd. Indiciel, 2006.

Jean-Luc Martin-Lagardette, Le Guide de l'écriture journalistique, éd. La Découverte 2009 (7e édition)

# data[].attributes.attachment_link.title
Журналістика - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Журналі́стика - соціальний інститут, створений з метою забезпечення всебічного й об'єктивного інформування всіх суб'єктів суспільного життя про соціальну дійсність, що необхідне для оптимального функціонування всіх інших соціальних інститутів і суспільства в цілому як саморегульованої системи. Соціальна місія журналістики полягає у інформуванні громадян задля їхнього розвитку.

# data[].attributes.headline
Технології журналістики

# data[].attributes.subject
Технології журналістики

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
журналістика

# data[].attributes.headline
Журналістика

# data[].attributes.subject
Журналістика

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
журналістика

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
журналістика

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
TURBO ZNO: твоя безкоштовна підготовка до НМТ

# data[].attributes.attachment_link.title
ЯКИЙ УНІВЕР ВИБРАТИ ДЛЯ ЖУРНАЛІСТА!!!

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігрова журналістика взагалі існує? (Гостя: Nikattica)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Енциклопедія Сучасної України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЖУРНАЛІ́СТИКА - форма громадсько-політичної діяльності, спрямована на забезпечення населення актуальною інформацією через пресу, радіо і телебачення. Ж. як наука вивчає закони літ.-публіцист. творчості, розробляє методи організації період. вид., радіо- і телепередач, а також систему періодики - газети, журнали, альманахи, вісники, збірники тощо. Первісно терміном "Ж." позначали збірку журналів, згодом - видання, що виходили періодично. Однією з перших газет у Європі стала опублікована 1605 у м. Страсбурґ (Франція) "Relation aller Fürnemmen and gedenckwürdigen Historien", першим успіш. щоден. англомов. вид. - британ. г. "The Daily Courant" (1702-35). На укр. землях своєрід. різновидом неперіод. вид. були універсали гетьмана І. Виговського (1657-59), які, окрім наказів і розпоряджень, містили поточні новини. Зародження рос. Ж. пов'язують із виходом 1702 відповідно до указу Петра І г. "Ведомости". Укр. Ж. виникла на поч. 19 ст. і досить швидко набула великого громад.-культур. значення. Оскільки укр. землі на той час входили до складу Рос. й Австр. імперій, то укр. періодика була переважно регіон. і мала культурно-просвітн. характер. Лише деякі, зокрема "Літературно-науковий вісник", "Діло", " Рада", висвітлювали життя на всіх укр. етніч. землях. Першим укр. період. вид. на укр. теренах у складі Австр. імперії став 1848 друк. орган Гол. руської ради у Львові - часопис "Зоря Галицька" (наклад 4 тис. прим.), на укр. землях у складі Рос. імперії - засн. 1905 В. Шеметом г. " Хлібороб". Наприкінці 19 - на поч. 20 ст. укр. Ж. представляли І. Франко, М. Павлик, Леся Українка, П. Грабовський, В. Стефаник, Є. Чапленко, С. Єфремов, С. Подолинський та ін. Із винайденням фотографії та кінематографа у 2-й пол. 19 - на поч. 20 ст. з'явилися фото- й кіножурналістика, у 1920-х рр. - радіожурналістика, від 1940-х рр. - тележурналістика. З часом у демократ. країнах Ж. перетворилася в інструмент сусп. контролю та вагому складову громадянського суспільства. За допомогою засобів масової інформації журналісти впливають на громад. думку як стан масової свідомості й тим самим сприяють реалізації цілей суб'єктів соц. інтересів. Це дало підстави назвати Ж. четвертою владою, поруч із законодав., виконав. і судовою (термін вперше використав Т. Карлейль, хоча іноді авторство приписують Ж.-Ж. Руссо). У колиш. СРСР ЗМІ перебували під жорстким парт. контролем, їхніми гол. функціями було не об'єктивне інформування громадськості, а агітація, що мала забезпечувати згуртування нар. мас навколо комуніст. ідей, рішень партії. Газети, журнали і радіо, а пізніше телебачення як найважливіші джерела інформації, були дієвими засобами рад. пропагандист. системи. Нині Ж. покликана сприяти формуванню, утвердженню та захисту національного інформаційного простору. Її поділяють: за фаховістю - на профес. і непрофес.; за способом інформування - на пресову (газетно-журнал.), телевізійну, радійну, інтернетну (інтернет-видання), агентську (для інформ. агентств), фотогр. (таблоїди), кінематогр. (кінохроніка, кіножурнал, кінопрограма); за сферою розповсюдження - на місц., заг.-нац., міжнар.; за темат. спрямуванням - на політ., соц., екон., ділову, аграрну, спорт., наук., мед., реліг., культурну, військ., правничу та ін.; за джерелом отримання прибутків - на комерц. та некомерц. (для громад., держ., реліг. організацій). Жанри Ж.: інформ. (хроніка, замітка, інтерв'ю, некролог, звіт, репортаж, прес-опитування), аналіт. (кореспонденція, коментар, стаття, лист, рецензія, огляд, бесіда, рейтинг), художньо-публіцист. (есе, нарис, пасквіль, фейлетон, памфлет, епітафія), шоу-жанр (анекдот, пародія, гра, конкурс, шоу-експеримент, шоу-розслідування, реаліті-шоу, інтерактивні матеріали). За типами розрізняють цифр., паперову, звукову, зображал., зображал.-звукову Ж. Найпоширенішими методами роботи є журналіст. дослідж. (журналіст опрацьовує переважно відкриті джерела інформації) і розслідування (шукає закриті дані). Журналіст. розслідування у демократ. суспільствах нерідко стають резонансними, призводять до відставки високопосадовців, членів урядів. Натомість в недемократичних суспільствах журналісти зазнають переслідувань, їм забороняють в'їзд до країн, а іноді чинять фіз. розправу. Саме завдяки принцип. позиції укр. журналістів Ґонґадзе справа набула розголосу й сусп. резонансу не лише в Україні, а й за кордоном, що змусило владу активізувати її розслідування. Для України діяльність декого з журналістів була знаковою, так Ґ.-Р. Джонс чи не вперше розповів світові про геноцид 1930-х рр. в Україні - Голод,голодомор 1932-33. Натомість його колега В. Дюранти залишився в історії Ж. як особа, що дезінформувала світ. громадськість про події 1920-30-х рр. в СРСР.

Проблеми Ж. досліджує журналістикознавство, що включає теорію Ж. та її історію. Остання вивчає розвиток інформац. діяльності від зародження до наших днів, охоплюючи все розмаїття як друкованих, так і електронних ЗМІ. Теорія Ж. - наука, що вивчає сутність і специфіку Ж., її місце в структурі суспільства і сусп. свідомості, її функції, засади, методи та природу журналіст. творчості, шляхи аналізу окремих явищ та журналіст. процесу загалом. Постання теорії Ж. пов'язують із виникненням у 20 ст. журналіст. освіти. Свого часу на Зх. створ. низку цікавих теорем. концепцій Ж., але через відсутність комунікац. каналів між двома протилежними ідеолог. системами на теренах СРСР теорія Ж. була вкрай заполітизованою. В Україні осн. завдання Ж.: вироблення нових підходів до традиц. проблем, вивчення зх. досвіду їхнього розв'язання та адаптації його до укр. дійсності. Після проголошення незалежності України 1991 виникла нагальна потреба у формуванні влас. інформ. простору й розбудові нац. Ж. як одного із гол. елементів демократ. суспільства. Прийняття низки законодав. актів про пресу забезпечило широкі права редакціям і журналістам, відбулися відчутні структурні й темат. зміни, ідеол. переорієнтація період. видань. Переважна кількість друк. видань в Україні виходить рос. мовою, бл. 30 період. вид. - мовами нац. меншин: болгар. (г. " Роден край"), угор. (г. "Kárpáti Igari Szó"), румун. (г. "Concordia", "Curicrul Yucrainean", ж. "Ceptentrion literar"), грец. (г. "Эллины Украины"), кримськотатар. (г. "Йылдыз", "Къырым", "Къырым седасы", " Янъы дунья", ж. "Йылдызчыкъ", "Къасевет"), нім. (г. " Німецький канал"), вірмен. (г. "Арагац"), на івриті та ідиш (г. "Єврейські вісті"). Цю пресу зосереджено у місцях компакт. проживання нац. меншин. Від кін. 1990-х рр. внаслідок несприятливої екон. ситуації, зниження життєвого рівня насел., високих цін на папір, послуги зв'язку й поліграфії помітно зменшилися наклади багатьох видань. На цьому тлі г. " Сільські вісті", "Голос України", " Урядовий кур'єр", "Киевские ведомости", ж. "Жінка", "Дім, сад, город" мають порівняно високі наклади - від 200 до 400 тис. прим. Серед засн. видань - комерц. структури, приватні особи, наук. та наук.-вироб. установи, органи держ. упр. та громад. організації. Більшість вид. із заг.-держ. та зарубіж. сферами розповсюдження (54 %) засн. недерж. структурами. У місц. пресі держ. вид. становлять 62 %. Осн. темою багатьох газет і журналів стало нац. відродження, конституц. будівництво демократ. держави, розвиток правових, екон. і духов. засад незалеж. України. Зросла кількість і якість друк. ЗМІ, які висвітлюють питання екон. реформ, ринк. відносини, приватизацію, підприємниц. діяльність, порушують питання соц. захисту населення. Співвідношення між держ. і недерж. друк. ЗМІ засвідчує початок становлення в Україні демократ. громадян. суспільства. Більшість укр. журналістів є чл. Журналістів України Національної спілки та низки міжнар. журналіст. організацій, зокрема Міжнар. федерації журналістів, The International Association for Media and Communication Research, BBC World Service Trust, Journalists for Human Rights, Transparency International, Міжнар. недерж. організації захисту прав людини "Reporters Without Borders" ("Репортери без кордонів"), остання, засн. 1985 у Парижі, слідкує за станом свободи слова у світі, бореться з цензурою, виступає за звільнення журналістів, які перебувають в ув'язненні через профес. діяльність. За дослідж. цієї організації та Міжнар. федерації журналістів, найнебезпечнішими для журналістів є періоди воєн та виборів. За даними організації "Репортери без кордонів", 2009 у світі загинуло 76 журналістів, зокрема 13 - у Мексиці, 9 - у Сомалі, 7 - у Пакистані, 6 - у РФ. Організація щорічно оприлюднює Індекс свободи слова - рейтинг країн за рівнем дотримання принципів свободи преси, в якому Україна 2008 посіла 87-е м. серед 173-х країн. Питання історії, теорії та практики Ж. в Україні висвітлені в працях А. Москаленка, В. Здоровеги, Г. Вартанова, Д. Прилюка, Д. Григораша, Ю. Лазебника, В. Качкана, О. Мукомели, М. Тимошика, В. Різуна, Ю. Шаповала та ін.

Літ.: Прилюк Д. Теорія і практика журналістської творчості. К., 1973; Григораш Д. С. Журналістика у термінах і виразах. Л., 1974; Москаленко А. Сучасна журналістика. К., 1988; Шаповал Ю. Поетика телевізійної журналістики. К., 2003; Здоровега В. Про журналістику і журналістів: Статті, есе, виступи, діалоги. Л., 2004; Різун В. Основи журналістики у відповідях і заувагах. К., 2004; Шаповал Ю. Феномен журналістики: Проблеми теорії. Р., 2005; Його ж. Національна журналістика: У 2-х т. Л., 2006.

М. Г. Верьовко

Журналістська етика (Ж. е.) - правила та норми поведінки, яких повинні дотримуватися всі, хто причетний до збирання, оброблення та розповсюдження масової інформації. Осн. діяльність журналіста спрямована на задоволення права аудиторії отримувати достовірну й повну суспільно значиму інформацію для вироблення орієнтирів у сучас. світі. Це передбачає, що він має право на доступ до джерел інформації й зберігати їх у таємниці (якщо вони того вимагають), а також право на критику. Профес. діяльність журналіста пов'язана з конфіденційністю: отримавши доступ до певної закритої інформації, не можна передавати її третім особам без згоди інформатора. За недотримання конфіденційності журналіст може бути притягнений до адм. чи кримінал. відповідальності у суд. порядку. У різних країнах журналісти мають різний обсяг прав на поширення інформації. Напр., уряд Великої Британії прийняв більшу кількість законопроектів про юрид. відповідальність за розголошення інформації, ніж Конгрес США. У деяких країнах особливо жорстко поводяться з журналістами (Зімбабве, Конґо). Оскільки журналіст є посередником між владою та суспільством, його обов'язком є чесне, об'єктивне, точне й збалансоване висвітлення дій, рішень влади, вчинків окремих осіб. Особливо це важливо у представленні думки пересіч. громадян, які не мають прямого доступу до офіц. документів та засідань влад. інституцій. Незважаючи на те, що журналіст має право дотримуватися влас. думки, він не може нав'язувати її іншим, тому повинен бути чесним, незаанґажованим під час збирання й висвітлення фактів та поглядів (розмежовують виклад фактів і журналіст. коментар). Якщо журналіст пише на контроверсійні теми, аудиторія має право знати точки зору осн. фігурантів події. Брутал. порушенням Ж. е. та журналіст. стандартів є вигадування й підлаштування фактів під визначені висновки. Небезпечною в інформ. повідомленні є прихов. реклама ("джинса"). Після розпаду СРСР пресу позбавлено офіц. цензури; 2004 в Україні завдяки протестам журналістів і нар. невдоволенню усунено неофіц. цензуру з боку держави, проте залишилася цензура власника. Виявилося, що це обмеження прав журналістів інколи набуває більш жорстких та суворих форм, оскільки журналіст виконує замовлення власника, за що отримує гроші. Нині часто преса бере участь у "війні компроматів", керуючись інтересами не аудиторії, а власника чи замовника. Унаслідок цього в укр. Ж. виникла проблема морал. характеру - пріоритет вигоди, прибутку; тому цілком закономірно, що мас-медіа перетворюються з джерела інформації на засіб заробляння грошей, що з часом може призвести до повної бульваризації преси. Журналіст відповідальний за свої слова насамперед перед суспільством, оскільки впливає на зміни в громад. настроях. Він має ретельно перевіряти інформацію (принаймні, у двох незалеж. джерелах); у разі подання помилк. відомостей їх одразу необхідно відкрито визнати та спростувати. Візуал. матеріали повинні бути реал., а не постановоч. характеру (обов'язковим є посилання на архівні матеріали). Невід'єм. рисою справж. Ж. є культура мови (зокрема неприпустимо широко використовувати жарґонізми, елементи ненорматив. лексики). Особливої уваги надають висвітленню проблем, які можуть викликати упередженість стосовно певних груп людей (окремої особи) за ознаками раси, національності, статі (або статевих уподобань), мови, реліг. переконань тощо. Потрібно пильнувати, щоб не стати й одночасно не зробити героїв своїх матеріалів жертвами негатив. стереотипів. Потурання низьким смакам, акцентування на сенсаціях, смерті, сексі, скандалах призводять до втрати медіа ролі інформ. орієнтира.

Літ.: Іванов В. Ф., Сердюк В. Є. Журналістська етика: Підруч. 3-є вид. К., 2008.

В. Ф. Іванов

Журналістська освіта (Ж. о.) - сукупність фахових знань у галузі Ж. У ВНЗах різних країн готують журналістів і вивчають Ж. як соц. явище. Водночас багато профес. журналістів не навчалися Ж. спеціально. Нині в Україні бл. 50-ти центрів підготовки журналіст. кадрів: Інститут журналістики Київ. університету, Львів., Дніпроп., Харків., Сх.-укр. (Луганськ), Таврій. (Сімферополь), Ужгород., Волин. (Луцьк) університети, Київ. університет культури і мистецтв, Київ. університет театру, кіно і телебачення, Київ. військ.-гуманітар. інститут, Таврій. гуманітарно-екол. інститут (Сімферополь), Львів. академія сухопут. військ та ін. Ж. о. надають за освіт.-кваліфікац. рівнями: "бакалавр", "спеціаліст" та "магістр" (осн. спеціальності - "видавн. справа та редагування", "реклама і зв'язки з громадськістю"); діють аспірантура та докторантура. Ступ. канд. і д-рів наук здобувають за напрямами: "політ. культура та ідеологія", "теорія та історія соц. комунікацій", "теорія та історія Ж.", "теорія та історія видавн. справи і редагування", "прикладні соц.-комунікац. технології", "соц. інформатика", "соц. комунікація". Осн. дисципліни у системі Ж. о.: теорія масової комунікації, теорія Ж., журналіст. фах, журналіст. етика, медіа-право, історія Ж. Серед профіл. видань - ж. "Журналіст України".

Літ.: Різун В. В. Ідея журналістської освіти в контексті дискурсу про університет. Лг., 2004.

В. В. Різун

Рекомендована література

1. Прилюк Д. Теорія і практика журналістської творчості. К., 1973;

2. Григораш Д. С. Журналістика у термінах і виразах. Л., 1974;

3. Москаленко А. Сучасна журналістика. К., 1988;

4. Шаповал Ю. Поетика телевізійної журналістики. К., 2003;

5. Здоровега В. Про журналістику і журналістів: Статті, есе, виступи, діалоги. Л., 2004;

6. Різун В. Основи журналістики у відповідях і заувагах. К., 2004;

7. Шаповал Ю. Феномен журналістики: Проблеми теорії. Р., 2005;

8. Його ж. Національна журналістика: У 2-х т. Л., 2006.

9. Іванов В. Ф., Сердюк В. Є. Журналістська етика: Підруч. 3-є вид. К., 2008.

10. Різун В. В. Ідея журналістської освіти в контексті дискурсу про університет. Лг., 2004.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
М. Г. Верьовко, В. Ф. Іванов, В. В. Різун

# data[].attributes.attachment_link.title
Журналістика

# data[].attributes.attachment_link.description
ЖУРНАЛІ́СТИКА - форма громадсько-політичної діяльності, спрямована на забезпечення населення актуальною інформацією через пресу, радіо і телебачення. Ж. як наука вивчає закони літ.-публіцист. творчості, розробляє методи організації період. вид., радіо- і телепередач, а також систему періодики - газети, журнали, альманахи, вісники, збірники тощо. Первісно терміном "Ж." позначали збірку журналів, згодом - видання, що виходили періодично.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
журналістика