# data[].attributes.headline
Сабодаш Надія

# data[].attributes.subject
Сабодаш Надія

# data[].attributes.body
Для мене це не просто пам'ять,це біль нестерпного буття.Шкода,залишиться у серці скорботні дні на все життя.Ця війна скоїла багато лиха та безповоротного шляху у радісний світ веселощів та падінь. Тож вклонімося Нашим Героям і всім полеглим у цій горе-війні.

# data[].attributes.headline
Побережна Людмила - пишаємося Вашим племінником і братом!!!

# data[].attributes.subject
Побережна Людмила - пишаємося Вашим племінником і братом!!!

# data[].attributes.body
24 лютого 22-го року 4:50 мені подзвонила подруга з Чаплинки, яка жила 20 км від Криму. Сказала: "Прокидайся. Люда, війна! У нас по Кільцевій йдуть танки". Ще за два тижня до війни вона мене попереджала що буде війна, але я їй не вірила, такого не може бути 21 століття надворі. І тут почались вибухи,все гуділо, в під'їзді вилетіло скло. Всі люди вийшли на вулицю. Роздіті, розгублені. Всі задавали одне і теж питання "Що відбувається? Що робити"?Я подзвонила донькі в неї чоловік військовий, питаю "Де Сергій?", вона мені каже "Спить"." Як спить? Війна!!!" "Мама не може такого бути", і тут вона в трубку почула вибухи. Ми зібралися і теж вийшли на вулицю, але зять передзвонив і сказав шукайте укриття не можна знаходитись на вулиці. І два тижні ми прожили в укритті під лікарнею. Там жило дуже багато людей десь 200 250, всі були як одна родина. Це ніколи не забудеться.

# data[].attributes.headline
Пишаємося!!!

# data[].attributes.subject
Пишаємося!!!

# data[].attributes.headline
Данілова Ольга. Про моїх синів.

# data[].attributes.subject
Данілова Ольга. Про моїх синів.

# data[].attributes.body
Єдність. Разом- сильніші У найтемніші дні ми стали ближчими одне до одного. Незнайомі люди допомагали, підтримували, рятували. Єдність стала нашою внутрішньою бронею. Ми навчилися триматися разом, навіть коли страшно. Для мене це означає довіряти, підтримувати й не залишати ані чужих, ані своїх.

# data[].attributes.headline
Мій шлях незламності

# data[].attributes.subject
Мій шлях незламності

# data[].attributes.body
Пам’ятаю як…

23.02.2022рік вечір. Я пам’ятаю як,  працюючи на зміні у відділенні виходжування  передчасно народжених і новонароджених з патологіями дітей, під час роботи з журналами, мені подзвонила сестра і вкотре просила збирати речі і їхати родиною до неї ,бо в Україні скоро  почнеться щось дуже нехороше.

Я не вірила… Та і як я могла кинути роботу, батьків, своє життя?! А рано вранці , готуючи молочну суміш для дітей я почула гучний гул літака і десь далеко ніби грім( тоді я ще не розуміла що це за звуки бо таке чула вперше, враховуючи що це зима), а трішки згодом лікар нашого відділення прийшовши з обходу спитала: « дівчата, ви чули, ввели воєнний стан?»  Для мене це означало що ось і почалось це «щось дуже нехороше»..

# data[].attributes.headline
   У перші д

# data[].attributes.body
У перші дні повномасштабного вторгнення домінуючим відчуттям було невіра, несприйняття. Я не могла повірити, осмислити і прийняти те що почалася війна.

Відповідальність перед своєю дитиною, перед роботою і колегами( адже робота в мене дуже відповідальна і медперсоналу завжди не вистачає), а також підтримка сім’ї і друзів не дали мені розгубитись, опустити руки , піддатись паніці.

# data[].attributes.headline
За ці роки найбільше в

# data[].attributes.body
За ці роки найбільше в мені розвинулась стійкість і самодисципліна. Якби не було тяжко і щоб не відбувалось, треба  триматись, робити свою роботу і виконувати свої обов’язки і завдання, плани. Не можна ставити життя на паузу і «розкисати» чи впадати в депресію. Є багато людей і обставин які так чи інакше залежать від нас і наших дій.

# data[].attributes.headline
Залишатись корисним в 

# data[].attributes.body
Залишатись корисним в тилу для мене означає як мінімум продовжувати жити, працювати і розвиватись. З моїм досвідом і знаннями які я зараз здобуваю я можу зробити свій вклад виховуючи нове покоління нації, вкладаючи в них любов, і навчаючи їх любити, бути свідомими, толерантними, вихованими, вчити оберігати, поважати, розвиватись, підтримувати, бути здоровими і просто знаходити щастя простих речах і різних моментах. Окрім цього, звичайно, я по можливості допомагаю волонтерам що підтримують наших Героїв. Навіть маленький донат на збір позашляховика, чи пару стареньких ковдр для окопу, чи печиво з кавою для підтримки наших Захисників це вже велика користь і допомога з тилу.

# data[].attributes.headline
В майбутній Україні я 

# data[].attributes.body
В майбутній Україні я готова брати відповідальність за правильний розвиток і виховання дітей з якими працюю. Діти наше майбутнє! Саме тому незважаючи на складну ситуацію в країні і особисті можливості виїхати за кордон, я залишаюсь вдома, навчаюсь, виховую чудового синочка і планую працювати з дітками і надалі.

Мій шлях незламності у вірі в краще майбутнє, саморозвитку, стійкості у своїх цілях, реалізації планів і роботі яка, я вірю, принесе свої плоди в майбутньому.

# data[].attributes.headline
Бабенко Саша

# data[].attributes.subject
Бабенко Саша

# data[].attributes.headline
Земцова Маша

# data[].attributes.subject
Земцова Маша

# data[].attributes.headline
Земцова Маша

# data[].attributes.subject
Земцова Маша

# data[].attributes.headline
Горленко Віра 

# data[].attributes.subject
Горленко Віра 

# data[].attributes.body
- За майбутню Україну я готова допомагати відбудову економіки та інфраструктури, розвиток освіти та науки, захист суверенітету та прав людини, а також підтримку соціально вразливих груп. Готова долучатися до громадських ініціатив, ділитися знаннями та досвідом, працювати над прозорими та ефективними рішеннями на місцевому та національному рівнях.

Мій шлях незламності - це зміцнення взаємодопомоги та відповідальності, щоб кожен міг відчути підтримку та довіру у складні часи.

# data[].attributes.headline
Горленко Віра 

# data[].attributes.subject
Горленко Віра 

# data[].attributes.body
Сила в єдності Єдність починається з простих речей — підтримки, розуміння та поваги одне до одного. Коли ми разом, навіть найскладніші випробування стають легшими. Спільні цінності та взаємодопомога роблять нас сильнішими. У єдності народжується надія та впевненість у завтрашньому дні. Для мене це означає бути поруч, допомагати один одному і не залишати нікого наодинці.

# data[].attributes.headline
Насій Катерина

# data[].attributes.subject
Насій Катерина

# data[].attributes.body
Пам'ятаю... Ніч... На дворі тиша. І тут дзвінок лунає! Моя донька із Польщі дзвонить, І в трубку так волає: ,,У вас війна!Горить,палає... Збирай мамо речі,бери дітей.. До нас скоріше приїзди''... Той час 4:50 ,ми запам'ятаємо на завжди!!!

# data[].attributes.headline
Чепрасова Наталя

# data[].attributes.subject
Чепрасова Наталя

# data[].attributes.body
24 лютого. 4 роки незламності. ПАМʼЯТЬ. Чотири роки тому світ змінився. Україна прокинулася від вибухів, але не зламалася. Памʼять — це не лише про біль. Це про обличчя тих, хто став щитом. Про голоси, які більше не почуємо. Про міста, що трималися всупереч усьому. Памʼять — це наша сила. Вона не дозволяє звикнути. Не дозволяє пробачити зло. Не дозволяє забути ціну свободи. Ми памʼятаємо кожного захисника. Кожну родину, що втратила найдорожче. Кожну ніч у сховищі. Кожне «Тримаємось». Поки ми памʼятаємо — ми є. Поки ми є — є Україна. Світла памʼять героям. Честь живим. Віра — незламна.

# data[].attributes.headline
Альона Андрієць з Нової Каховки з перших днів війни знаходиться у лавах ЗСУ. Пройшла навчання в Америці. Вижила після поранення. Продовжує служити. 

# data[].attributes.subject
Альона Андрієць з Нової Каховки з перших днів війни знаходиться у лавах ЗСУ. Пройшла навчання в Америці. Вижила після поранення. Продовжує служити. 

# data[].attributes.headline
Дякуємо за захист! 

# data[].attributes.subject
Дякуємо за захист! 

# data[].attributes.headline
Ми тримаємося, незважаючи ні на що!

# data[].attributes.subject
Ми тримаємося, незважаючи ні на що!

# data[].attributes.headline
Моє майбутнє, має бути!!!

# data[].attributes.subject
Моє майбутнє, має бути!!!

# data[].attributes.headline
Анна Бондарчук

# data[].attributes.subject
Анна Бондарчук

# data[].attributes.body
Коли в 4,20 зателефонувала мама, і сказала доню війна, найперше відчуття було це страх за дітей, і що буде далі. Потім за допомогою чоловіка і батьків ми згуртувалися, не дали паніці заволодіти нами, облаштували підвал, де довгий час перебували, як в бомбосховищі. Я та моя родина добре розвинули навички відповідальності та взаємодопомоги. Ми з чоловіком розуміємо що ніхто крім нас не несе відповідальності за наших дітей. Навчаєм дітей взаємодопомозі, хоча вони ще не мають змоги вирішувати щось на рівні дорослих, але кожна частинка допомоги піднімає наш бойовий дух. Я розумію що в тилу набагато простіше чим на бойових позиціях, найменше що можу зробити це донати на те чого потребують наші захисники. Я готова приймати участь в організації оживлення паркових та вуличних ділянок, а саме висадження різноманітних квітів та дерев.Кожного разу прошу в Бога, щоб закінчилась ця клята війна. Щоб повернулись додому захисниці та захисники, всі хто зник знайшовся, і обов'язково живим. Закликаю всіх вірити в перемогу, Україна незламна!!! Слава Україні!!! Героям слава!!!

# data[].attributes.headline
Анна Бондарчук

# data[].attributes.subject
Анна Бондарчук

# data[].attributes.headline
Бондарюк Алла

# data[].attributes.subject
Бондарюк Алла

# data[].attributes.body
Мій шлях незламності: Історія однієї родини ​Ранок 24 лютого закарбувався в пам'яті назавжди. О 5:20, коли над селом ще панувала тиша, пролунав дзвінок від дружини брата: «Почалося... Війна». Ці слова вмить обірвали звичне життя, залишивши лише крижаний страх за дітей та повну невідомість. Проте ми не дозволили паніці оселитися в нашій хаті. Завдяки мудрості чоловіка та незламності всієї рідні, ми згуртувалися в єдину стіну. Наш підвал став для нас справжньою фортецею, де ми не просто переховувалися від небезпеки, а трималися одне за одного, зберігаючи спокій і віру. ​За ці роки найголовнішим уроком для нас стали безмежна відповідальність та здатність завжди прийти на поміч. Ми з чоловіком усвідомили: ніхто, крім нас, не збудує майбутнє для наших дітей. Ми вчимо їх бути корисними, і хоча вони ще маленькі, щоб вирішувати дорослі справи, кожна їхня допомога по господарству чи добре слово неймовірно піднімають наш сімейний бойовий дух. ​Я чітко розумію, що життя в тилу, у нашому селі, не порівняти з пеклом на передовій. Тому мій обов’язок сьогодні — це постійна підтримка тих, хто стоїть на захисті нашого спокою. Кожен мій донат на потреби захисників — це найменша вдячність за їхній подвиг. ​У майбутній вільній Україні я готова брати відповідальність за відродження краси нашої землі. Я мрію власноруч прикрашати наші сільські вулиці та паркові зони, висаджуючи дерева та квіти, щоб життя знову розквітло на кожному кроці. Щодня молю Бога, щоб кожен наш воїн повернувся до рідного порога, а всі, хто зник безвісти, обов’язково знайшлися живими. ​Мій шлях незламності — це міцна родина, щоденна молитва та незгасна віра в те, що Україна обов’язково переможе. Слава Україні! Героям слава!

# data[].attributes.headline
Голов Марина

# data[].attributes.subject
Голов Марина

# data[].attributes.headline
Бондарюк Алла

# data[].attributes.subject
Бондарюк Алла

# data[].attributes.headline
Бойко Олександр

# data[].attributes.subject
Бойко Олександр

# data[].attributes.headline
Язвінська Єлизавета

# data[].attributes.subject
Язвінська Єлизавета

# data[].attributes.body
24 лютого для мене почалось із вибуху. Я вийшла на подвір’я — була мертва тиша, а за мить земля затрусилась під ногами. Тоді я зрозуміла: почалась війна. Три тижні з дітьми ми прожили в окупації без світла й спокою, у страху за життя. Потім була важка дорога: евакуація, нічні вокзали, холод, чужі міста… і зрештою — нове життя в іншій країні. Я думала, що це ненадовго, але минули роки. Війна забрала рідних, залишила багато болю всередині. Але вона не забрала головне — віру. Тут я почала все з нуля: працюю, печу торти, виховую дітей, вчуся жити далі й не здаватися. Мій шлях незламності — це вистояти заради дітей, зберегти любов до України і щодня вірити, що ми повернемося додому

# data[].attributes.headline
Олена Стратонова

# data[].attributes.subject
Олена Стратонова

# data[].attributes.body
«24.02.2022–2026. Пам'ять про Героїв вічна, як наша Україна».

Чотири роки болю, чотири роки незламності. 24 лютого 2026 року вшановуємо пам'ять тих, хто віддав життя за волю України, пам'ятаємо кожну мить боротьби з 2022-го.

Палають серця і плачуть свічки

За нашими милими, дорогими.

І рано-вранці, вдень й вночі

Ми згадуємо їх, тужимо і сумуємо

Їх душам просимо вічного спокою.

Любов і пам'ять збережемо

Будь під опікою Божою!

«Для мене це означає пам'ять кожної хвилини, нашої стійкості, кожного міста-герой та кожного воїна, що віддав життя».

# data[].attributes.headline
Пузиревич Олександр

# data[].attributes.subject
Пузиревич Олександр

# data[].attributes.headline
Большакова Наталя

# data[].attributes.subject
Большакова Наталя

# data[].attributes.headline
Данілова Ольга

# data[].attributes.subject
Данілова Ольга