# data[].attributes.body
Antīkais laikmets (aptuveni 8. gs. p.m.ē. – 5. gs. m.ē.) aptver galvenokārt Senās Grieķijas un Senās Romas civilizācijas. Šis laiks bija pamatu licējs visai Rietumu kultūrai un sabiedrības attīstībai – ietekmējot mākslu, politiku, filozofiju, zinātni, reliģiju un tiesības.

Kultūra

Senajā Grieķijā attīstījās teātris, filozofija, arhitektūra, literatūra un zinātne. Slaveni grieķu dramaturgi bija Eiripīds, Sofokls un Aristofāns, bet filozofi – Sokrāts, Platons un Aristotelis. Viņi meklēja atbildes uz jautājumiem par cilvēka būtību, pasauli un sabiedrību.

Arhitektūrā dominēja kolonnas, proporcijas un simetrija, piemēram, Partenons Atēnās. Romas inženieri būvēja ceļus, akveduktus, amfiteātrus, un arhitektūrā dominēja lielas, monumentālas formas. Romas literatūrā nozīmīgi autori bija Vergilijs, Cicerons, Ovidijs.

Cilvēki un sabiedrība

Grieķijā pastāvēja pilsoņu sabiedrība, kurā pilsoņiem (brīviem vīriešiem) bija tiesības piedalīties politiskajā dzīvē, īpaši Atēnās, kur radās demokrātija. Taču sievietes, vergi un meteki (ārvalstnieki) tika izslēgti no politikas. Romiešu sabiedrībā svarīga bija likumu ievērošana un pilsoņu pienākumi pret valsti.

Reliģija

Antīkajā laikmetā reliģija bija politeistiska – cilvēki ticēja daudziem dieviem, kuri pārstāvēja dažādus dabas un dzīves aspektus. Grieķijā galvenie dievi bija Zeuss, Atēna, Apollons, Afroditē u.c. Viņiem tika celti tempļi, upurēti dzīvnieki un rīkoti svētki. Vēlāk, Romas impērijas beigās, kristietība kļuva par valsts reliģiju, aizsākot jaunu laikmetu Eiropas vēsturē.

# data[].attributes.body
Filozofija

Senā Grieķija bija filozofijas šūpulis. Grieķu domātāji meklēja loģiskus, saprātīgus skaidrojumus pasaulei, cilvēka dabai un sabiedrībai.

Zinātne un tehnoloģijas

Antīkajā laikmetā tika likti pamati daudzām zinātnes nozarēm:

Matemātika: Pitagors, Eiklīds (“Elementi”) – ģeometrijas pamatprincipi.

Astronomija: Aristarhs no Samosas ierosināja heliocentrisko teoriju; Hiparhs un Ptolemajs pētīja zvaigznes.

Medicīna: Hipokrāts – “medicīnas tēvs”, kas ieviesa slimību novērošanu un ētikas kodeksu (Hipokrāta zvērests)

Literatūra un teātris

Antīkā literatūra ir klasiskās literatūras pamats:

Homērs – “Iliāda” un “Odiseja” (varoņu eposi).

# data[].attributes.body
Arhitektūra bija viena no antīko civilizāciju visvairāk attīstītajām mākslas jomām. Grieķu un romiešu arhitekti veidoja gan tempļus, gan publiskās ēkas, kuru struktūras un stili vēl šodien ir iedvesmojoši.

Antīkā skulptūra bija ārkārtīgi svarīga, jo tā attēloja gan dievus, gan cilvēkus, bieži vien ar ideālām proporcijām un fiziskām formām. Skulptūra bija izmantota, lai iemūžinātu valdniekus, varoņus un dievus.

Antīkajā glezniecībā dominēja mīti, dievi, ainavas un portreti, lai gan glezniecības piemēri līdz mūsdienām ir saglabājušies tikai nedaudz, jo lielākā daļa tika veidota uz šķiedru vai koka plāksnēm, kas neizturēja laika zobenu.

# data[].attributes.body
1. Kopīgs Raksturojums:

Valsts: Grieķija bija sadalīta polisās, kas bija neatkarīgas pilsētvalstis ar savām politiskajām un kultūras struktūrām. Šīs polisas bija demokrātiskas, oligarhiskas vai tirāniskas.

Reliģija: Grieķu politeisms ietvēra dievu un dievietes panteonu, kur katram dievam bija sava nozīme un kults. Reliģiskās ceremonijas un rituāli bija svarīgs sabiedriskais notikums.

Cilvēks un sabiedrība: Senajā Grieķijā sievietēm nebija nekādu tiesību, bija ļoti negatīva attieksme pret fizisko darbu, visun darīja vergi. Notika dažādi pasākumi un sporta spēles, piemēram, Olimpiskās spēles, kas ir pazīstamas ar savu atpūtas un sporta nozīmi. Dažas polisas, piemēram, Atēnas, attīstīja demokrātisku pārvaldi, kurā pilsoņiem bija tiesības piedalīties lēmumu pieņemšanā.

# data[].attributes.body
Zinātne: Senajā Grieķijā intulektuālie sasniegumi bija ievērojami un ietekmēja rietumu domāšanu un kultūru gadsimtiem ilgi. Grieķi ieguva ievērojamus sasniegumus filozofijā (Platons, Aristotēlis, Sokrāts), matemātikā (Eiklīda ģeometrija, Pitagora teorēma), medicīnā (Hipokrāts) un astronomijā.

Māksla: Grieķu mākslinieki radījā izcilus darbus, kas atspoguļoja cilvēka skaistumu, harmoniju un proporcijas, kas vēljoprojam tiek uzkatīti par paraugiem. Viens no ievērojamākajiem sasniegumiem bija proporciju un harmonijas sasniegšana arhitektūrā, skulptūrā un glezniecībā.

# data[].attributes.attachment_caption
Vāze ar ģeometrisku rotājumu (pirmā no kreisās puses). Melnfigūru vāze (otrā). Sarkanfigūru vāze (trešā).

# data[].attributes.body
Arhitektūra: Grieķu tempļi bija svarīgs arhitektūras elements, piemēram, Partenons, kurš attēlo proporciju un harmoniju. Skulptūras bija ļoti attīstītas. Grieķu skulptūras parādīja cilvēka formu un izteiksmi, piemēram, Diskobolu grupa.

Glezniecība/grafika: Grieķu vāzes un freskas parādīja to laika glezniecības un dekoratīvo mākslu stilus.

# data[].attributes.body
Sabiedrības raksturojums:

Senā Romā bija stingra sociālā struktūra, kurā cilvēki tika iedalīti dažādās klasēs atkarībā no sociālā statusa un bagātības.

Romas agrīnā sabiedrība bija zemkopju sabiedrība, kurā valdīja neliels dižciltīgo slānis – patricieši (tādi, kas savu piederību pie patriciešiem mantojuši no tēva un par kuru ciltskoku stāsta senas leģendas).

Taču lielāko iedzīvotāju daļu veidoja brīvā nedižciltīgā tauta – plebeji, kas bija galvenokārt zemnieki.

Reliģija: Romieši, līdzīgi kā grieķi, ticēja ļoti daudziem dieviem, atšķīrās tikai viņu vārdi (grieķu Zevs – romiešu Jupiters, Poseidons – Neptūns, Afrodīte – Venera).

# data[].attributes.body
Zinātne un atklājumi:

Senajā Romā tika veikti ievērojami sasniegumi inženierzinātnē, ārstniecībā, matemātikā un filozofijā.

Romieši izstrādāja ceļu un inženiertehnoloģijas, būvēja akvaduktus, izmantoja higiēnas prasības sabiedriskajās vannās un pirtīs (termās) un attīstīja medicīnas prasmes, izgudroja daudzdzīvokļu mājas (insulas) priekš nabadzīgajiem, kā arī izgudroja betonu.

Romieši bija ieinteresēti arī filozofijā un mākslā, pievēršot uzmanību gan hellēnistiskajām, gan savām pieejām.

# data[].attributes.body
Arhitektūra:

Romieši bija slaveni ar savu inovatīvo arhitektūru. Viņu būvējumi ietvēra amfiteātrus (piemēram, Kolizeju), tempļus (piemēram, Pantheonu) un daudzus ievērojamus sabiedriskos ēku kompleksus.

Mākslas stili un virzieni:

Romieši uzņēma un pielāgoja daudzas grieķu mākslas formas, radot savu stilu, ko dažreiz dēvē par romiešu hellēnismu.

Skulptūra un glezniecība bija populāras mākslas izpausmes formas. Skulptūrās bieži attēloti karaļi, varoņi un dievi, bet glezniecībā dominēja freskas un mozaīkas.

# data[].attributes.body
Viduslaiku kultūra (aptuveni 5.–15. gadsimts) Eiropā bija cieši saistīta ar kristietību, kas ietekmēja gandrīz visas dzīves jomas – mākslu, izglītību, sabiedrību un cilvēku domāšanu.

Kultūra

Viduslaiku kultūru veidoja baznīca, klosteri un teoloģija. Rakstītā kultūra bija galvenokārt garīga rakstura – literatūrā dominēja reliģiskas tēmas, evaņģēliji, sprediķi, hronikas un svēto dzīves apraksti. Lielākā daļa tekstu tika rakstīti latīņu valodā un glabājās klosteros.

Mākslā dominēja simbolisms un reliģiski motīvi. Svarīgākie mākslas darbi bija baznīcu sienu gleznojumi, vitrāžas un ikonas, kas bieži attēloja Bībeles sižetus. Arhitektūrā izcēlās romānika (masīvas baznīcas ar biezām sienām) un vēlāk gotika (augsti torņi, smalkas vitrāžas, piemēram, Notre-Dame katedrāle Parīzē).

Cilvēki un sabiedrība

Viduslaiku sabiedrība bija stingri hierarhiska, balstīta uz feodālo sistēmu:

Karalis – formālais valsts valdnieks.

Muižnieki un bruņinieki – pārvaldīja zemes un kalpoja karalim.

Garīdzniecība – pāvests, bīskapi, mūki, kas vadīja garīgo un bieži arī politisko dzīvi.

Zemnieki (lielākā daļa iedzīvotāju) – strādāja uz muižnieku zemēm, bija atkarīgi no viņiem un reti bija izglītoti.

Cilvēka dzīve bija cieši saistīta ar reliģiju, viņa uzvedību noteica baznīcas mācība, un lielākā daļa ticēja pēcnāves dzīvei. Izglītība bija pieejama gandrīz tikai klosteros un baznīcās, kur mācīja lasīt un rakstīt latīņu valodā.

Reliģija

Kristietība bija viduslaiku sabiedrības pamats. Baznīca noteica morāli, likumus un pat valdnieku leģitimitāti. Ticība Dievam, grēku izpirkšana, piedalīšanās misēs un svētceļojumos bija centrālie dzīves aspekti.

Baznīcai bija milzīga vara – tā iejaucās politikā, noteica laulību likumus, izslēdza cilvēkus no baznīcas (ekskomunikācija), un pat karot varēja “Dieva vārdā” (krusta kari).

Laikmeta beigās (13.–15. gadsimtā) sāka parādīties reformu un kritikas idejas, piemēram, Jāns Huss vai Džons Viklifs, kas vēlāk veicināja reformācijas sākumu 16. gadsimtā.

# data[].attributes.body
Universitāšu rašanās

12.–13. gadsimtā Eiropā izveidojās pirmās universitātes: Boloņas (Itālijā), Parīzes, Oksfordas un Kembridžas.

Tajās mācīja teoloģiju, filozofiju, medicīnu, jurisprudenci (kanoniskās un romiešu tiesības) un loģiku.

Skolastika – domāšanas metode

Viduslaikos dominēja skolastika – filozofiska metode, kas centās saskaņot ticību ar saprātu.

Galvenais mērķis: loģiski pierādīt un izskaidrot kristīgās ticības patiesības.

# data[].attributes.body
Viduslaiku mākslas galvenā funkcija bija kalpot reliģiskiem mērķiem. Baznīcas ēkas un reliģiskie objekti bija vietas, kur cilvēki sazinājās ar Dievu, un māksla tika veidota, lai palīdzētu viņiem saprast reliģiskās patiesības un dzīves piemērus.

Skulptūra bija svarīga mākslas forma, kas kalpoja gan kā reliģisku priekšmetu, gan kā dievišķās kārtības simbols.

Arhitektūra ir viena no izcilākajām viduslaiku mākslas formām, un tā ir cieši saistīta ar reliģijas un garīgā mantojuma saglabāšanu.

Viduslaikos vitrāžas bija ne tikai dekoratīvs elements, bet arī ļoti svarīgs mākslas veids, kas palīdzēja izglītot cilvēkus. Vitrāžas bieži attēloja Bībeles sižetus un svētos, un tās kalpoja kā "bibliskās stāstu grāmatas", jo lielākā daļa cilvēku bija analfabēti un nevarēja lasīt Bībeli.

# data[].attributes.body
Sabiedrības raksturojums: Senajā Eiropā cilvēki dzīvoja pilsētās un laukos, un sabiedrība bija strukturēta pēc stāvokļiem. Valsts formas bija atšķirīgas, sākot no feodālisma līdz monarhijām.

Reliģija bija būtisks aspekts, jo gan politeisms (piemēram, grieķu un romiešu dievu kults), gan monoteisms (kristietība) bija izplatīti.

# data[].attributes.body
Senajā Eiropā bija būtiski zinātniski un intelektuāli sasniegumi, kas ietvēra filozofiju, matemātiku, medicīnu un arī mākslu.

Arhitektūra attīstījās, izmantojot inovatīvus būvniecības risinājumus.

Mākslinieciskie atklājumi ietvēra perspektīvu glezniecībā, anatomijas izpēti tēlniecībā un literatūras darbus, kas ietekmēja domāšanu un kultūru.

# data[].attributes.body
Arhitektūra: Romāniskā un gotiskā arhitektūra dominēja viduslaikos, izceļoties ar lieliskām baznīcām un katedrālēm.

Tēlniecība: Tika izmantota, lai izveidotu reliģiskus skulptūras un ainavu elementus katedrālēs.

Glezniecība/grafika: Ietvēra freskas un gleznas, kurās bieži attēloti bija religiskie notikumi un mitoloģiskie stāsti.

Teātris: Senā Eiropa bija bagāta ar teātra izrādēm, kas bieži izmantoja religiskus motīvus un bija saistīti ar svētkiem un svētku rituāliem.

Mākslas stili: Romānisks stils (masīviem mūriem, apaļiem logiem), gotiskais stils (augstie griesti, vitrāžas logi), renesanses stils (cilvēka proporcijas, perspektīva), baroka stils (dekoratīvs, kustīgs).

Mākslas virzieni: Humanisms (uzmanība cilvēka centrā), religiskais mākslas virziens (attēlojot reliģiskus tematus), klasiskais mākslas virziens (ievērojot antīkās Griekijas un Romas stilu un vērtības).

# data[].attributes.attachment_caption
Briesmīgi un dīvaini skulpturāli elementi, kas bieži atradās viduslaiku katedrāļu jumtos, tika uzskatīti par aizsargājošiem simboliem, kas aizsargāja no ļauniem

# data[].attributes.body
Sabiedrības raksturojums: Kristietības kultūrā cilvēks tiek uzskatīts par Dieva radību un ir aicināts dzīvot pēc kristīgām vērtībām, piemēram, mīlestības, žēlsirdības un piedošanas. Sabiedrība tiek veidota ap reliģiskiem principiem un baznīcas ietekme ir nozīmīga.

Valsts ir cieši saistīta ar reliģiskajām institūcijām, un monoteisms ir centrālais aspekts kristietības ticībā, jo kristieši tic vienam Dievam.

# data[].attributes.body
Reliģiskās idejas un ticības attīstība: Kristietība ir radījusi un veicinājusi reliģiskas idejas un ticību par žēlsirdību, mīlestību, piedošanu un cilvēka cieņu. Tas ir iedvesmojis cilvēkus rīkoties saskaņā ar šiem principiem un ir veicinājis pasaules labāku izpratni un labākus attiecību veidošanu starp cilvēkiem.

Izglītības attīstība: Baznīca ir veicinājusi izglītības attīstību, radot universitātes un skolas, kurās tika izglītoti gan katoļu mācītāji, gan citi profesionāļi. Tas ir veicinājis izglītības pieejamību un attīstību sabiedrībā.

Māksla un arhitektūra: Kristietība ir būtiski ietekmējusi mākslu un arhitektūru, radot grandiozas katedrāles, gleznas un skulptūras, kas ir kļuvušas par nozīmīgu kultūras mantojumu.

# data[].attributes.body
Arhitektūra: Baznīcas, katedrāles un klosteri ir būtiski arhitektūras pieminekļi kristietības kultūrā, kas raksturojas ar savu reliģisko nozīmi un grandiozitāti.

Tēlniecība: Reliģiski skulpturālie darbi, piemēram, Dieva, svēto un reliģisko simbolu attēlojumi, ir bieži sastopami kristietības mākslā.

Glezniecība/grafika: Reliģiskie stāsti un svētie notikumi ir bieži gleznoti, izmantojot dažādas tehnikas, lai attēlotu kristīgās mācības un vērtības.

Teātris: Reliģiski tematiskie darbi un izrādes, kas izmanto reliģiskos stāstus, bieži bija populāri kristietības kultūrā.

Mākslas stili: Viduslaiku gotiskais stils, renesanses laikmeta harmoniskais un proporciju izmantošanas stils, baroka dekoratīvais un dramatiskais stils.

Mākslas virzieni: Reliģiskais mākslas virziens, kurā galvenais fokuss ir uz kristietību un reliģiskiem motīviem.

# data[].attributes.body
Sabiedrības raksturojums:

Cilvēks un sabiedrība: Bizantijā cilvēki vairāk orientējās uz augstākajām klasēm un reliģiskajiem principiem. Loma bija piešķirta mākslai, izglītībai un baznīcai. Bizantijas impērijā bija ap 35 miljoniem dažādu tautu iedzīvotāji. Viņi bija kristieši un savstarpējā saziņā galvenokārt lietoja grieķu valodu. Paši bizantieši sevi sauca par romiešiem jeb romejiem.

Bizantijas vēsturei bija raksturīgi bieži galmu apvērsumi. Cīņā par varu daudzi cilvēki tika sakropļoti un nogalināti. Vēl mūsdienās politiķi ar vārdu „bizantisks” apzīmē izsmalcinātas noziedzīgas darbības, ko nežēlīgi cilvēki veic, lai iegūtu varu.

Valsts un religija: Bizantijas impērija bija monoteistiska, galvenā reliģija bija kristietība. Baznīca un impērijas varas struktūra bija cieši saistīta, kristietība bija gan valsts reliģija, gan impērijas vienotās identitātes pamatā.

# data[].attributes.body
Arhitektūra: Bizantijas arhitektūra ietvēra baznīcas un pilis, kuras bija raksturīgas ar zelta kupolām, mozaīkām un dažādiem krāšņiem dekoriem.

Tēlniecība un glezniecība: Ikonogrāfija bija svarīga mākslas joma, izmantojot mozaīkas un gleznas, lai attēlotu svētos, Kristu un reliģiskos notikumus.

Mākslas stili un virzieni: Bizantijas mākslā bieži izmantoja "Plastiku" - dekoratīvu un reliģisku stila izpausmi, kā arī "Ikoniķismu" - uzsvēra ikonu un attēlu svarību.

# data[].attributes.body
Zinātne un izglītība: Bizantijas impērija bija zinātnes un izglītības centrs, kurā bija izcilas bibliotēkas un augsti izglītots klēts. Tika veikti pētījumi medicīnā, filozofijā un matemātikā.

Mākslas un literatūras attīstība: Bizantijā tika veidots daiļliteratūras un teoloģisku darbu klāsts. Nozīmīga bija ikonogrāfija - reliģisko attēlu gleznošana, kā arī dzeja un proza.

# data[].attributes.body
Apgaismības laikmets 18. gadsimtā bija nozīmīgs laiks Eiropas intelektuālajā un sociālajā attīstībā. Šajā periodā cilvēki sāka vairāk balstīt domāšanu uz saprātu, pieredzi un zinātni, kas ievērojami mainīja skatījumu uz reliģiju, valsti un sabiedrību.

Cilvēki un domāšana:

Apgaismības laikā cilvēki sāka uzskatīt, ka katram ir tiesības uz izglītību, brīvību un saprātīgu domāšanu.

Filozofi kā Volters, Ruso, Monteskjē un Džons Loks uzsvēra individuālās brīvības un racionālas domas nozīmi.

Reliģija:

Kritiska attieksme pret baznīcas varu un reliģisko dogmu.

Daudzi apgaismības domātāji atbalstīja deismu – uzskatu, ka Dievs pastāv, bet neiejaucas pasaules norisēs.

Valsts un vara:

Kritizēta absolūtā monarhija, kur visa vara bija vienas personas rokās.

Monteskjē izveidoja varas dalīšanas principu – likumdošanas, izpildvaras un tiesu varas nošķiršanu.

Sabiedrība:

Sabiedrībā pieauga izglītības nozīme un zinātnes attīstība.

Attīstījās pilsoniskā sabiedrība – cilvēki sāka veidot klubus, avīzes, diskusiju grupas

# data[].attributes.body
Cilvēks un sabiedrība: Renesanse bija periods, kurā cilvēki vairāk pievērsās cilvēka nozīmei un cilvēka spējām. Domāšanas veids attīstījās no viduslaiku reliģiskās orientācijas uz humānismu un cilvēcisko vērtību uzsvēršanu.

Humānisti (mākslinieki un zinātnieki) apjūsmoja un analizēja cilvēka individualitāti. Humānisti savā starpā sarakstījās un dalījās savos pētījumos. Savu zinātnisko darbību viņi dēvēja par studija humanitatis – cilvēcības studijām. Viņi uzskatīja, ka ideālam cilvēkam jābūt brīvam garā, vispusīgi izglītotam un fiziski spēcīgam. Strauji pieauga lasītpratēju skaits. Palielinājās interese par filozofiskām atziņām, tehniskiem sasniegumiem un ģeogrāfiskiem aprakstiem.

Humānisti lika pamatus trīsdaļīgai vēstures periodizācijai: antīkā senatne, viduslaiki, jaunie laiki.

Valsts un reliģija: Šajā laikā attiecības starp baznīcu un valsti pakāpeniski mainījās, notiekot arī reformācijai un konfesionālajām pārmaiņām, kas ietekmēja reliģisko ainu.

# data[].attributes.body
Zinātnes un izglītības attīstība: Renesanse bija laikmets, kurā attīstījās zinātnes jomās, piemēram, da Vinči pētījumi anatomijā un fizikā, Kopernika heliocentriskais modelis un Galileo teleskopa izmantošana astronoma novērojumos.

Viens no svarīgākajiem atklājumiem bija Maincas zeltkaļa Johana Gūtenberga 15. gs. vidū izgudrotā iespiedprese.

Kopš 14. gs. Eiropā strauji pieauga universitāšu skaits, kur īpaša uzmanība tika pievērsta antīkai literatūrai, filozofu sacerējumiem, diskusiju mākslai un latīņu valodai. Renesanses laikā skolās izglītības pamatus apguva praktiski visi augstākā un vidējā slāņa bērni. Tomēr 80% eiropiešu joprojām dzīvoja laukos un pārsvarā bija analfabēti.

Mākslas un literatūras attīstība: Literatūrā tika radīti izcilas nozīmes darbi, piemēram, Šekspīra darbi, un tika attīstītas jaunas rakstīšanas metodes un literārie žanri.

# data[].attributes.body
Laikmetā, kad nepazina kinofilmas un fotogrāfijas, nozīmīga bija tēlotājmāksla. Par pirmo renesanses autoru tēlotājmākslā tiek uzskatīts Florences meistars Džoto di Bondone, kurš pārzināja gan arhitektūras, gan mozaīkas, gan tēlniecības noslēpumus.

Arhitektūra: Renesanse atdzimšanas laikā tika veidotas pilsētu ielās ar renesanses stila mājām un pilsētvides, kur dominēja proporcijas un simetrija.

Tēlniecība un glezniecība/grafika: Tēlniecība attīstījās ar izcilām skulptūrām un glezniecība izceļas ar perspektīvas pielietošanu, reālismu un zīmējumu precizitāti.

Mākslas stili un virzieni: Renesanse raksturo proporcijas, reālisms un atjaunotās antīkās kultūras ietekme. Lineārā perspektīva, harmonija un proporcijas bija būtiski mākslas elementi.

Vispilnīgāk dižrenesanses humānisma ideālus - monumentalitāti, vispārinātu formu, cilvēka skaistuma un neierobežoto spēju apliecinājumu - savos darbos attēloja Mikelandželo Buonarroti. Viņš ir arī jaunā, baroka stila ievadītājs. Slaveni itāļu mākslinieki bija arī Rafaels un Ticiāns.

# data[].attributes.body
Absolūtisma laikmeta kultūra, sabiedrība, cilvēki un reliģija (aptuveni 17.–18. gadsimtā) atspoguļoja spēcīgas centralizētas varas ietekmi, īpaši Eiropā. Šis laikmets iezīmējās ar valdnieku centieniem kontrolēt ne tikai politiku un ekonomiku, bet arī kultūru un reliģisko dzīvi.

Kultūra

Absolūtisma laikmeta kultūru raksturoja greznība un pompozitāte. Māksla un arhitektūra bieži vien kalpoja kā valdnieka varas simbols. Klasiķu piemērs ir Versaļas pils Francijā, kuru uzcēla Luijs XIV kā absolūtās monarhijas varenības izpausmi.

Šajā laikā uzplauka baroka stils, kurš akcentēja dramatismu, emocijas un izsmalcinātību gan mākslā, gan mūzikā (piemēram, Johans Sebastians Bahs, Georgs Frīdrihs Hendelis).

Literatūrā parādījās darbi, kas gan slavēja monarhiju, gan sāka izvirzīt jautājumus par cilvēka brīvību un saprātu, piemēram, Voltērs un Ruso vēlāk Apgaismības laikmetā.

Cilvēki un sabiedrība

Sabiedrība bija stingri strukturēta un sadalīta kārtās: aristokrātija (muižniecība), garīdzniecība un zemākās kārtas (zemnieki, amatnieki, vēlāk arī buržuāzija). Lielākā daļa iedzīvotāju bija zemnieki, kuriem bija ierobežotas tiesības, un viņi bija atkarīgi no muižniekiem. Buržuāzija (pilsētnieki, tirgotāji) pamazām ieguva lielāku ietekmi, īpaši valstīs ar attīstītāku ekonomiku, piemēram, Nīderlandē un Anglijā.

Valdnieks tika uzskatīts par Dieva izraudzītu ("Dievišķo tiesību" teorija), un viņa vara bija praktiski neierobežota.

Reliģija

Reliģijai bija liela loma absolūtisma laikmetā, taču tās nozīme pakāpeniski mainījās. Daudzas valstis izmantoja reliģiju, lai leģitimizētu monarha varu. Piemēram, Francijā katoļu baznīca bija cieši saistīta ar karali.

Tomēr pēc Reformācijas un protestantisma izplatības daudzviet Eiropā pastāvēja arī reliģiska spriedze un vajāšanas.

Vienlaikus sāka veidoties arī sekulārā domāšana – zinātne un racionālisms pamazām izaicināja baznīcas autoritāti.

# data[].attributes.body
Zinātniskā revolūcija

Nikolaus Koperniks (1473–1543) ar savu heliocentrisko teoriju izmainīja priekšstatu par pasaules uzbūvi, ierosinot, ka Zeme griežas ap Sauli.

Filozofija un intelektuālā domāšana

Renē Dekarts (1596–1650), kuru bieži dēvē par "modernās filozofijas tēvu", ieteica metodi, kas balstījās uz šaubām un saprāta pielietojumu. Viņš radīja "Cogito, ergo sum" ("Es domāju, tātad es esmu"), uzsverot indivīda izpratni par pasauli.

Māksla un literatūra

Baroks bija dominējošais mākslas stils šajā laikā, raksturīgs ar dramatiskiem, emocionāliem izteiksmes līdzekļiem un lieliem kontrastiem gaismā un ēnā. Pēteris Lēns, Diego Velaskess, un Karls Lūiss de Nīkolā bija ievērojami baroka mākslinieki.

# data[].attributes.body
Absolūtisma laikmetā dominēja baroks, kas bija ne tikai mākslas stils, bet arī kultūras kustība, kas balstījās uz emociju, dramatiskuma un teātralitātes izteiksmēm. Baroks parādījās Itālijā 16. gadsimtā un strauji izplatījās visā Eiropā, kļūstot par galveno mākslas stilu līdz pat 18. gadsimtam.

Absolūtisma laikā arhitektūra kļuva par līdzekli, lai izceltu valdnieku varu un radītu grandiozus sabiedriskos un privātos ēku projektus.

Versaļas pils Francijā ir viens no galvenajiem absolūtisma arhitektūras piemēriem, kas tika uzcelts pēc Ludviķa XIV pavēles.

Māksla šajā periodā bija ne tikai estētiska izpausme, bet arī politiskā propaganda. Absolūtisti valdnieki bieži izmantoja mākslu kā līdzekli, lai apliecinātu savu varu un nostiprinātu savas pozīcijas, gan pievēršoties sabiedrības elkam, gan veicinot savas ideoloģijas izplatīšanu.

# data[].attributes.body
Cilvēki dzīvoja pēc stingri noteiktas kārtības, kas balstījās uz sociālo stāvokli.

Sabiedrība bija stingri hierarhiska, ar monarhu vai valdnieku kā augstāko autoritāti.

Valsts bija galvenais spēks, kas nosaka kārtību un likumus.

Reliģija bija cieši saistīta ar valdnieka varu, bieži vien atbalstot monarhu kā Dieva izraudzītu pārstāvi uz zemes.

# data[].attributes.body
Baroka laikmetā notika daudzi zinātniskie atklājumi un tehnoloģiskās inovācijas, kas ietekmēja dažādas jomas, piemēram, inženierzinātnes un medicīnu.

Arhitektūras jomā tika attīstītas jaunas celtniecības metodes, kas ļāva radīt greznas un grandiozas ēkas, piemēram, Versaļas pili Francijā.

Tehnoloģiskais progress attīstīja jaunas iespējas mākslas un arhitektūras jomā, piemēram, griesti un freskas.

Medicīnas un anatomijas pētījumi:

Baroka laikā medicīna sāka attīstīties kā zinātnisks lauks, un tika veikti pirmie svarīgie pētījumi cilvēka ķermeņa struktūras un funkciju jomā.

Daži nozīmīgi atklājumi šajā jomā ietvēra Antonija van Leeuwenhoeka mikroskopiskās dzīvnieku sērijas un Villyama Harveja aprakstīto asinsrites sistēmu.

Māksla un literatūra:

Baroka laikā daudzi valdnieki un bagātie privātpersonāži kļuva par mākslas un literatūras mecenātiem, kas atbalstīja daudzu izcilu mākslinieku un rakstnieku darbību.

# data[].attributes.body
1. Arhitektūra:

Baroka arhitektūra raksturo grandiozi un greznos ēku kompleksus, kas bieži izmantoti, lai slavētu valdnieku un baznīcu varu. Greznas kolonnas, statujas bieži vien bija sastopamas baroka ēkās.

Piemēri ietver Versaļas pilī Francijā, Šarlotes baznīcu Romā, un Sv. Pētera baziliku Vatikānā.

Tēlniecība:

Baroka tēlniecība bieži izpaužas ar dramatiskām un emocionālām skulptūrām, kas atspoguļo laikmeta reliģiskās un politiskās idejas.

Tēlniecībā bieži tiek izmantoti dinamisms, kustība un žesti, lai radītu emocionālu iedarbību.

Slaveni baroka tēlnieki ietver Bernīni Itālijā un Pučīni Francijā.

Glezniecība:

Baroka glezniecība raksturo spilgtas krāsas, kontrastējošas gaismas un ēnas efekti, un dramatiska izteiksme.

Tematika var būt reliģiska, mitoloģiska vai portreta gleznas, un tās bieži izceļas ar savu emociju un kustību bagātību.

Slaveni baroka gleznotāji ietver Rembrantu, Vermeru un Rubensu.

Teātris:

Baroka teātris bieži izceļas ar greznu un izsmalcinātu dekoru, krāsainiem kostīmiem un dramatiskām izrādēm.

Dramatiski izteiksmīgas un emocionālas izrādes bieži vien atspoguļoja laikmeta reliģiskās un politiskās idejas.

Baroka laikmeta izcilie teātra darbi ietver Moljēra komēdijas un Corneille tragedijas Francijā.

# data[].attributes.body
Cilvēks: Augstās sabiedrības locekļi, tostarp aristokrāti, bagātnieki un monarhi, bieži vien dzīvoja greznās pilsētās un pilīs, baudot komfortu un izklaidi.

Sabiedrība: Sabiedrība bija stingri stratificēta, ar skaidriem sociālajiem slāņiem. Augstais sabiedriskais slānis bija dominējošais un baudīja privilēģijas, savukārt zemāki slāņi, tostarp lauksaimnieki un strādnieki, strādāja parastās darba dienas un bija atkarīgi no augstākajiem slāņiem.

Valsts: Absolūtisma laikā valsts bija centrāli vadīta, bieži vien ar monarhi kā valdnieku, kas kontrolēja gan politisko, gan ekonomisko dzīvi.

Reliģija: Lielākā daļa Eiropas valstu bija kristiešu valstis, kurās baznīca bija nozīmīgs politisks un sabiedriskais spēks. Reliģija un monarhija bija cieši saistītas, un baznīcas ietekme bija būtiska sabiedrības dzīvē.

# data[].attributes.body
Zinātnes jomas: Rokoko laikmetā notika zinātniski un intelektuāli sasniegumi, kas veicināja izglītības un kultūras attīstību. Tomēr lielākā uzmanība tika pievērsta humanitārajiem zinātnes jautājumiem, piemēram, filozofijai un literatūrai, nevis precīzajām zinātnēm.

Atklājumi saistīti ar mākslu: Rokoko laikā attīstījās mākslas zināšanas un tehniskās prasmes, kas veicināja jaunas glezniecības un skulptūras tehnikas radīšanu.

# data[].attributes.body
Arhitektūra: Rokoko arhitektūra raksturojās ar greznību, eleganci un dekoratīvu detaļu bagātību. Tas bija atspoguļojums absolūtisma laikmeta elites bagātībai un greznībai.Visagrākās rokoko formas parādījās ap 1700. gadu Versaļā un apkārtējās pilīs kā reakcija uz franču klasiskā baroka nomācošo formalitāti šajās ēkās. 1701. gadā Pjēra Lepotra (1648-1716) vadībā liela daļa Versaļas pils istabu, ieskaitot karaļa guļamistabu, tika pārveidotas jaunā, gaišākā, graciozā stilā.

Tēlniecība: Rokoko tēlniecībā izteiksmīgi tika atainoti cilvēka un dabas formas, bieži vien ar izsmalcinātu detaļu izpildi un elegantiem motīviem.

Glezniecība: Rokoko glezniecība raksturojās ar maigu kustību, spilgtiem krāsu kontrastiem un romantiskiem tematiem, bieži vien atainojot greznas ainavas, mitoloģiskus stāstus vai portretus.

# data[].attributes.body
Apgaismības laikmeta kultūra bija cieši saistīta ar izglītības izplatību, zinātnes attīstību un kritisko domāšanu. Šajā periodā uzplauka literatūra, filozofija, publicistika, mūzika un teātris. Rakstnieki un filozofi (saukti arī par apgaismotājiem), piemēram, Voltērs, Didro, Monteskjē, Ruso, radīja darbus, kuros uzsvēra brīvību, cilvēktiesības, saprātu un sabiedrības pārveidošanas iespējas.

Reliģija

Lai gan reliģija vēl joprojām bija klātesoša, apgaismības laikmetā samazinājās baznīcas autoritāte. Daudzi domātāji aizstāvēja reliģisko iecietību un šķelšanos starp valsts un baznīcas varu. Reliģiju sāka uztvert nevis kā vienīgo patiesību, bet kā vienu no iespējām cilvēka morālai attīstībai.

Daļa apgaismotāju bija deisti – viņi uzskatīja, ka Dievs radījis pasauli, bet pēc tam tajā neiejaucas, un cilvēkiem pašiem jāveido sava dzīve, balstoties uz saprātu un ētiku.

# data[].attributes.body
Apgaismības laikmeta garīgās vērtības bija gan drosme kritizēt, gan iecietība pret citu uzskatiem, gan skaidrība un sakārtotība katrā cilvēkā un visā sabiedrībā. Šādas sabiedrības ideāls bija indivīds, kas spēj būt patstāvīgs un kalpot sabiedrības interesēm. Nostiprinājās pārliecība, ka cilvēks pēc dabas ir labs un viņa rīcība ir pareiza, ja vien to vada prāts un ka ļaunais cilvēkā ir nepietiekamās izglītības sekas. Ļaunums rodas tad, kad sabiedrība apspiež indivīdu. Apgaismotāji formulēja cilvēka tiesības.

Cilvēks: Izglītots, kritiski domājošs, pārliecināts par saprāta un zināšanu nozīmi.

Sabiedrība: Centrēta ap saprātību, zināšanu un progresu. Veidojas biedrības un saloni, kur diskutē par jaunumiem un idejām.

Valsts: Dažādas valsts formas, taču populārais ir uzskats par saprātīgu valdīšanu, tiesiskumu un cilvēktiesībām.

Polietisms/Monoteisms/Reliģija: Reliģijas ietekme samazinās, pieaug racionalitāte un kritika pret tradicionālajām reliģiskajām autoritātēm.

# data[].attributes.body
Zinātnes jomas: Uzplaukums dabaszinātnēs, piemēram, fizikā, ķīmijā, un medicīnā. Filozofija pievēršas saprātīgam domāšanai un cilvēka tiesībām. Ievērojama apgaismības laikmeta personība bija filozofs un reliģijas vēsturnieks Deivids Hjūms, kurš izdeva Lielbritānijas vēsturi sešos sējumos.

Māksla: Attīstās mūzikas teorija, uzplaukums literatūrā un filozofijā, kā arī modernās valodu un cilvēku uzvedības pētījumi.

Radikālākie apgaismības ideologi iestājās pret reliģiju vispār, īpaši pret kristīgo ticību un baznīcu.

# data[].attributes.body
Arhitektūra: Klasisks stilizācijas un simetrija, piemēram, Versaļas pils.

Tēlniecība: Tiek popularizēta klasiskās antīkās formas atkārtošana un saprātīga ideju attēlošana, piemēram, Voltera skulptūras.

Glezniecība: Izcelti klasicisma ideāli, kārtība, simetrija un harmonija, piemēram, Jaņa Ekmana portreti.

Grafika: Raksturīga precizitāte un detalizācija, piemēram, Daivida grafiskie darbi.

Teātris: Dominē moralizējoši un izglītojoši teātra gabali, kas atspoguļo cilvēka saprātības un morāles ideālus.

# data[].attributes.body
Klasicisma laikmets 18. gadsimtā bija cieši saistīts ar Apgaismības idejām un atspoguļoja cilvēku vēlmi pēc kārtības, saprāta un harmonijas. Šis stils attīstījās gan mākslā, gan literatūrā, arhitektūrā un mūzikā, vienlaikus ietekmējot sabiedrības domāšanu, attiecības un reliģisko uztveri.

Kultūra

Klasicisma kultūra balstījās uz Antīkās Grieķijas un Romas mākslas un filozofijas principiem: skaidrība, līdzsvars, saprātīgums, vienkāršība un harmonija. Viens no svarīgiem klasicisma principiem bija didaktiskums – darbiem bija jāaudzina lasītājs, jāattīsta prāts un morāle. Autori, piemēram, Rasins, Kornejs, Gēte un Šillers, rakstīja darbus, kuros tika izcelta cilvēka ētiskā izvēle un sabiedriskā atbildība.

Mūzikā klasicisma stilā komponēja Jozefs Haidns, V. A. Mocarts un Ludvigs van Bēthovens (agrīnajā posmā) – mūzikā uzsvēra skaidras struktūras un melodiskumu.

Cilvēki un sabiedrība

Klasicisma laikmeta cilvēks tika uzskatīts par racionālu būtni, kurš spēj vadīties pēc saprāta un morāles. Tika uzsvērta personiskā atbildība, sabiedriskā loma un izglītības nozīme. Augstākās kārtas vēl joprojām saglabāja savu ietekmi, bet arvien vairāk cilvēku – īpaši pilsētās – sāka lasīt, apmeklēt teātrus un koncertus.

# data[].attributes.body
Filozofija un racionālisms – Apgaismības domātāji, piemēram, Renē Dekarts un Volters, uzsvēra saprāta un zinātnes spēku. Dekarts ar savu slaveno teicienu "Es domāju, tātad esmu" pievērsās cilvēka apziņas analīzei, kam bija liela ietekme uz zinātniskajiem un filozofiskajiem uzskatiem.

Politiskā teorija – Klasicisma laikā parādījās idejas par tiesībām, brīvību un pilsoņu līdzdalību. Šarlu Luji Monteskjē darbs "Likumu gars" izskaidroja varas šķelšanu, savukārt Žans-Žaks Ruso aicināja uz sabiedrības līgumu un dabiskajām tiesībām.

# data[].attributes.body
Glezniecība – Klasicisma glezniecībā uzsvēra ideālās proporcijas un sabiedriskos, morālos motīvus. Gleznotāji, piemēram, Džakopo Ribera, Džošua Reynolds un Žans-Ogists Dībs, attēloja vēsturiskus un mitoloģiskus ainas ar precīzām kompozīcijām.

Klasicisma arhitektūra balstījās uz simetriju, harmoniju un līdzsvaru. Šajā laikā attīstījās kolonādes, kupoli un pilnas fasādes, piemēram, Panteons Romā vai Brandenburga vārti Berlīnē.

# data[].attributes.body
Industriālais laikmets 18. gadsimtā, īpaši tā beigās, iezīmēja lielas pārmaiņas sabiedrībā, kultūrā un cilvēku dzīvē.

Kultūra

Teātri, laikraksti un grāmatas kļuva pieejamākas plašākai sabiedrībai. Bija redzama arī romantisma kultūras virziena attīstība kā reakcija uz industrializācijas auksto racionalitāti – romantisms uzsvēra jūtas, dabu, brīvību un cilvēka iekšējo pasauli (piemēram, Viljams Blēks, Viljams Vērdsvorts).

Cilvēki un sabiedrība

Sabiedrībā notika būtiskas pārmaiņas:

Zemnieki masveidā pārcēlās uz pilsētām, meklējot darbu fabrikās.

Veidojās strādnieku šķira, kas dzīvoja smagos apstākļos – ilgas darba stundas, slikti apstākļi, zema alga.

Buržuāzija (uzņēmēji, rūpnieki, tirgotāji) kļuva par jauno ekonomisko eliti.

Reliģija

Industriālā laikmeta reliģija piedzīvoja divas pretējas tendences:

Tradicionālās baznīcas bieži zaudēja ietekmi pilsētās, jo strādnieki bija noslogoti un daļēji atsvešinājās no reliģiskās dzīves.

Vienlaikus jaunas reliģiskas kustības guva panākumus, īpaši metodisms (piemēram, Džons Veslijs Anglijā), kas uzrunāja vienkāršos ļaudis ar uzsvaru uz personisku ticību, morāli un sabiedrības uzlabošanu.

Daļa inteliģences sāka skatīties uz reliģiju kritiskāk,

# data[].attributes.body
Industriālā revolūcija, kas sākās 18. gadsimtā un turpinājās 19. gadsimtā, ieviesa tehnoloģiskas, sociālas un ekonomiskas pārmaiņas.

Darvina evolūcijas teorija un Pasteura mikroorganismu teorija paplašināja cilvēku izpratni par dabas un cilvēka attīstību.

Medicīna uzlaboja dzīves kvalitāti, palielinot dzīves ilgumu un samazinot nāves gadījumus no infekcijām.

# data[].attributes.body
Romantisms bija mākslas virziens, kas radās 19. gadsimta sākumā un bija reakcija uz racionalitāti un industriālo revolūciju. Romantiķi uzsvēra dabas skaistumu, emocijas, individualitāti un brīvību.

Mākslinieki, piemēram, Jēns Fēders un Eugēns Delakroa, attēloja varonīgas cīņas, dabas spēkus un subjektīvas cilvēka izjūtas.

# data[].attributes.body
Modernisma laikmets (aptuveni no 19. gs. beigām līdz 20. gs. vidum) bija laikmets, kurā notika straujas pārmaiņas kultūrā, sabiedrībā, cilvēku domāšanā un attieksmē pret reliģiju.

Kultūra

Modernisma kultūra bija eksperimentāla, izaicinoša un jauninājumus meklējoša.

Literatūrā parādījās iekšējās apziņas plūsmas tehnika, simbolisms, absurds. Autori kā Džeimss Džoiss, Frānsis Kafka, Virdžīnija Vulfa, T. S. Eliots lauza tradicionālo naratīvu struktūru un fokusējās uz indivīda pieredzi.

Mākslā radās virzieni kā ekspresionisms, kubisms, sirreālisms, dadaisms, kas atmeta reālismu un centās attēlot emocijas, idejas vai zemapziņu (piem., Pablo Pikaso, Salvadors Dalī).

Cilvēki un sabiedrība

Modernisma laikmetā cilvēki piedzīvoja pasaules karus, tehnoloģiskas revolūcijas un urbanizāciju, kas būtiski mainīja viņu dzīves uztveri. Cilvēks vairs nejutās kā pasaules centrs, bet kā maza daļa sarežģītā, bieži arī atsvešinātā sabiedrībā.

Reliģija

Zinātnes un tehnikas attīstība, kā arī karu pieredze (īpaši Pirmais pasaules karš), kļuva par izaicinājumu tradicionālajai ticībai. Daudzi sāka šaubīties par Dieva klātbūtni vai taisnīgumu, radās sekulāra pasaule, kurā reliģijai bija mazāka ietekme.

Tomēr šajā laikā attīstījās arī reliģiskās filozofijas (piem., eksistenciālisms ar Kierkegoru un vēlāk arī ar Albertu Kami un Žanu Polu Sartru), kur tika meklēta ticība vai jēga individuālā pieredzē, nevis organizētā baznīcā.

# data[].attributes.body
Modernisma arhitektūra, kas pazīstama kā funkcionālisms, uzsvēra vienkāršību, praktiskumu un jaunākās būvniecības tehnoloģijas.

Modernisms radīja jaunas filmu tehnikas, piemēram, noveļas struktūru, montāžas eksperimentus un psiholoģisko dziļumu. Filmās tika bieži izmantoti simboli un metaforas.

# data[].attributes.body
Modernisma glezniecība attīstījās no impresionisma un vēlāk kļuva par postimpresionismu, kubismu, fovismu un abstrakto mākslu. Tā bija atšķirīga no iepriekšējiem mākslas virzieniem ar to, ka mākslinieki bieži atteicās no reālistiska attēlojuma un sāka koncentrēties uz emocijām, subjektiem un formām.

Literatūrā modernisms uzsvēra jaunas formas un stilistiskas inovācijas. Autori sākotnēji bieži apšaubīja tradicionālās vērtības un mākslas normas, lai radītu jaunas izteiksmes formas.

Teātrī modernisms bija saistīts ar jauniem, provokatīviem priekšnesumiem, kas apšaubīja tradicionālos žanrus, aktieru uzvedību un skatītāju attieksmi.