# data[].attributes.body
Practicar el patinatge artístic és transformar emocions en moviment, música en gestos, i dificultat tècnica en bellesa. És art perquè no només es tracta de dominar una seqüència de salts i girs, sinó de fer-ho amb ànima, amb expressivitat, amb una connexió real amb l’espectador. Quan patines, no només et mous; narres una història sense paraules.

Com qualsevol altra forma artística, el patinatge exigeix entrega, repetició, frustració i moments de màgia. És una lluita constant per trobar l’equilibri entre la tècnica i la llibertat creativa. I això és precisament el que el fa tan especial: és disciplina i és emoció, és esforç i és poesia.

Per a mi, el patinatge és el meu llenguatge. És on em perdo per trobar-me, on em supero i em transformo. És l’art que batega als meus peus, que em connecta amb mi mateixa i amb els altres d’una manera profunda. I potser, al final, això és el que defineix tot art: la capacitat de fer sentir, de fer vibrar, de deixar petjada... encara que sigui sobre els patins.

# data[].attributes.body
L’art és una manera d’expressar-se que transcendeix la simple representació de la realitat; és una porta d'entrada a les emocions, a les idees i a les percepcions individuals i col·lectives. És, essencialment, un llenguatge universal que connecta l’artista amb el món, i que pot ser comprès o interpretat de manera diferent per cada persona. Aquesta subjectivitat, el fet que cada individu senti i interpreti l’art de manera diferent, és part del seu poder, ja que permet una infinitat de perspectives i significats, afegint-hi profunditat i diversitat.

Al llarg de la història, el concepte d’art ha sofert transformacions profundes. Plató considerava l’art una imitació de la natura, lluny de la veritat, un reflex de la realitat però mai un reflex perfecte de la mateixa. Aristòtil, per la seva banda, li donava un caràcter més emocional, veient la tragèdia com una forma d’imitar una acció que generés catarsi en el públic. A l’inici de la modernitat, Hegel va suggerir que l’art era la manera més sensorial en què el diví es manifestava, i Dewey, un segle després, ens va recordar que l’art no és només la creació d’un artista, sinó una experiència compartida amb l’espectador, un procés continu de percepció i reflexió.

Les visions sobre l’art es van tornant més complexes i diverses amb el temps. Tolstoi va subratllar la capacitat de l’art per transmetre sentiments, implicant que el seu veritable significat radica en la comunicació que s’estableix entre l’artista i l’espectador. Duchamp, un dels grans precursors de l’art conceptual, va portar l'art a una nova dimensió, suggerint que el que importa no és l'objecte en si mateix, sinó la idea que aquest representa. A partir de la segona meitat del segle XX, pensadors com Danto van argumentar que l'art no és només un objecte, sinó una interpretació que adquireix sentit en el context teòric que el rodeja. Finalment, Cattelan ens recorda que l’art és una forma de qüestionar i no pas de donar respostes definitives, convertint-se així en una eina crítica que provoca reflexió i debat.

Aquesta capacitat de l'art per qüestionar, per reivindicar i per donar visibilitat a allò que ha estat silenciats o oprimits, tal com subratlla Card, és una de les seves potents eines socials. L’art pot funcionar com a vehicle de protesta, de crítica social, d'exploració del que no es veu a simple vista, contribuint a construir una narrativa col·lectiva i a transformar la percepció que tenim de la nostra realitat.

# data[].attributes.body
La cultura és una de les eines més poderoses que tenim com a societat. No només és una manera de transmetre tradicions, valors i coneixements d’una generació a una altra, sinó que també és una força transformadora que incideix en les nostres vides de manera profunda i contínua. Quan parlem de cultura, parlem de més que tradicions artístiques o religioses; parlem d'una manera de veure el món, de com ens relacionem amb el nostre entorn, amb els altres i amb nosaltres mateixos. És una eina de poder perquè, com qualsevol sistema de valors o coneixements, la cultura defineix les normes i el pensament dominant en una societat. Qui controla la cultura té, d’alguna manera, el poder de modelar la realitat i les percepcions col·lectives.

Una de les dimensions més importants de la cultura és la seva capacitat crítica i transformadora. La cultura no és estàtica; és un procés viu que es retroalimenta constantment amb els canvis socials, polítics i tecnològics. Cada elecció cultural que fem – des de la música que escoltem fins als mitjans que consumim, o fins i tot les tendències que seguim en xarxes socials – té un impacte en la nostra forma de pensar, actuar i veure el món. Avui en dia, aquest impacte es veu amplificat per les plataformes digitals i els algoritmes, com els de TikTok o altres xarxes socials, que no només ens mostren contingut, sinó que també modelen les nostres eleccions culturals, les nostres relacions i les nostres prioritats. Aquestes plataformes tenen un poder immens per influir en la nostra cultura, creant bombolles d'informació i reforçant determinades narratives, mentre n’ignoren d’altres.

És important ser conscients d'aquest poder. Les nostres eleccions culturals, fins i tot les més petites, són influïdes per una xarxa complexa de factors que inclouen l'educació, els mitjans de comunicació, la tecnologia i les relacions socials. Cada elecció cultural que fem, des de la pel·lícula que veiem fins al llibre que llegim o les xarxes que seguim, forma part d'una construcció més gran que impacta no només la nostra identitat individual, sinó també el conjunt de la societat.

La cultura, a més, és també un procés científic, en el sentit que tot allò que té a veure amb l'experimentació, la generació de nous sabers i el coneixement es pot considerar una forma de cultura. Quan les civilitzacions evolucionen, ho fan també a través de la cultura: la ciència, la filosofia, l’art, la literatura... Tots aquests són camps que ens ajuden a entendre millor el món, a generar noves idees i a transformar la nostra realitat. La cultura, en aquest sentit, és també un reflex del nostre desig constant d’aprendre, d’innovar i de descobrir, no només la natura, sinó també nosaltres mateixos.

En l’era actual, la cultura digital ha pres un paper protagonista. La cultura digital és la que emergeix a través de les noves tecnologies de la informació i la comunicació, com Internet, les xarxes socials, els videojocs i altres mitjans digitals. Aquesta cultura digital redefineix les nostres formes d’interacció, d’aprenentatge i de consum de contingut. Els algoritmes, les plataformes i les aplicacions no només ens ofereixen un espai per comunicar-nos i compartir, sinó que també influeixen profundament en les nostres creences, valors i comportaments. Per tant, la cultura digital és una doble eina: de creació i de manipulació, que pot generar consciència crítica o reforçar estereotips i discursos dominants.

# data[].attributes.body
Quan parlem de manipulació en el context dels audiovisuals, ens referim a la capacitat d’influir en les percepcions, emocions i actituds dels espectadors. Però la manipulació no ha de ser vista necessàriament com una acció negativa; depèn del context i de les intencions darrere d’aquesta.

En primer lloc, la música i la imatge tenen un poder immens per guiar les nostres emocions i percepcions d’una escena, d’una situació o d’un missatge. Això pot ser utilitzat de manera conscient per generar una resposta emocional específica: la música pot fer-nos sentir alegria, tensió, tristesa, mentre que la imatge pot reforçar aquesta sensació a través de la composició, el color o el moviment. Aquesta manipulació és inherent als mitjans audiovisuals, ja que els creadors d’aquestes obres tenen un control directe sobre els elements que usen per comunicar-se amb el públic. Per tant, no es pot negar que els audiovisuals impliquen manipulació en aquest sentit.

Però la manipulació no és necessàriament dolenta. Pot ser una eina per aconseguir objectius creatius, socials i fins i tot polítics. L’ús conscient de la manipulació permet que els creadors puguin plantejar qüestions importants, provocar reflexions profundes i sensibilitzar a la societat sobre temes rellevants. Per exemple, en el cinema documental o en els mitjans d'informació, la manipulació pot ser utilitzada per ressaltar injustícies socials o ambientals, per posicionar-nos davant d’un problema que potser no estem veient clarament. Així doncs, manipular en aquest cas pot ser un acte de responsabilitat i compromís, ja que implica una postura activa davant la realitat.

D’altra banda, la idea que "no pot no haver-hi manipulació" és cert en el context dels mitjans audiovisuals. Sempre que es presenta una imatge o un so, hi ha una selecció implícita, una elecció dels elements que es volen mostrar i com es volen mostrar. Aquesta selecció ja és, en sí mateixa, una forma de posicionament. Per exemple, quan es fa un pla d’un personatge amb una música melancòlica de fons, l’audiovisual està suggerint una emoció o una situació, independentment de si el director vol mostrar una realitat objectiva o subjectiva. A través d'aquesta elecció, es posiciona a l'espectador d'una manera o altra.

La manipulació, en aquest sentit, no és només una qüestió de controlar les emocions del públic, sinó també una manera de dirigir l'atenció cap a determinats temes o interpretacions de la realitat. És un acte de posicionament social. Els creadors d’audiovisuals tenen una responsabilitat perquè la seva manipulació pot influir en l’opinió pública, en la forma en què entenem els esdeveniments o les persones, i en la construcció de la nostra visió del món.

Per tant, la manipulació no és necessàriament un acte negatiu, sinó una eina potent que, si es fa amb responsabilitat i consciència, pot ser una manera de reflexionar sobre la realitat i de posar-hi una nova mirada crítica. Però, al mateix temps, és essencial reconèixer que no podem fugir d'aquesta manipulació, ja que sempre estarem posicionats d’alguna manera. La clau està a ser conscients d’això, en qüestionar el que ens mostren i en reflexionar sobre les intencions darrere de la manipulació.

# data[].attributes.body
L’art no necessàriament ha d’estar vinculat a les emocions, però sí que normalment ho està. L’art, en la seva essència més pura, pot ser una manera de crear, de comunicar idees, o fins i tot d’explorar conceptes que no tenen res a veure amb l’emoció immediata. Però, en molts casos, quan l’art interactua amb l’observador o l’intèrpret, les emocions sorgeixen naturalment. Això és perquè l’art, més enllà de la tècnica o l’estètica, té un poder subliminal de tocar i reflectir les experiències humanes.

Quan una persona crea una obra d'art, ja sigui una pintura, una composició musical o una peça de dansa, sovint hi ha una expressió emocional implícita. Tanmateix, hi ha artistes que poden fer-ho per exploracions intel·lectuals o estètiques que no necessàriament impliquen una càrrega emocional. Així que, tot i que no és un requisit imprescindible que l’art estigui vinculat a les emocions, és difícil negar que la majoria de les obres tenen una dimensió emocional, bé sigui per la intenció del creador o per la manera en què l’espectador la percep. L’art és una forma d'expressió humana, i l’emoció forma part del que significa ser humà, per tant, inevitablement moltes obres es veuen enfortides per aquesta connexió emocional.

# data[].attributes.body
No hem de confondre el que ens fa sentir bé amb teràpia, perquè moltes vegades la teràpia et fa sentir fatal. Especialment quan es tracta d’activitats com la dansateràpia, la musicoteràpia o altres formes d’artteràpia. El fet que alguna cosa ens faci sentir bé o alleujats en un moment determinat no significa que sigui teràpia efectiva. La teràpia, en molts casos, porta a la confrontació amb aspectes dolorosos de nosaltres mateixos. Això pot provocar incomoditat i fins i tot dolor emocional, però és precisament aquest procés de desafiament el que ajuda a superar conflictes interns. En la teràpia, l’objectiu no és només sentir-se bé, sinó transformar els patrons emocionals o mentals que ens poden estar limitant.

Aquesta és una distinció important perquè, com a societat, sovint busquem activitats que simplement ens facin sentir millor a curt termini. Però en la teràpia, moltes vegades, el que et fa sentir fatal (o vulnerable) és precisament el que obre la porta a la sanació real. Potser després d’una sessió terapèutica et sents esgotat o emocionalment desbordat, però amb el temps, aquest procés pot portar a una alliberació i a un creixement personal profund. Així, és essencial entendre que la teràpia implica un treball interior que pot ser desconcertant, incòmode i fins i tot dolorós, però que aquesta incomoditat és una part necessària del camí cap a la sanació i el benestar.

Per tant, com a educadores socials no podem fer aquestes teràpies nosaltres sols, hem de fer-ho conjuntament amb persones que saben del tema.

Com a educadors socials, és important entendre que tenim un paper fonamental en la promoció del benestar social i emocional, però no som professionals de la salut mental o terapeutes en el sentit estricte. Podem utilitzar certs recursos i activitats que ajudin les persones a explorar i expressar-se (com les arts, la música, o el moviment), però és crucial reconèixer les nostres limitacions i la necessitat de treballar en col·laboració amb professionals formats en teràpies específiques.

Un psicòleg, terapeuta ocupacional, o artterapeuta, per exemple, té la formació i l'experiència per guiar les persones a través d’un procés terapèutic de manera segura i efectiva. Ens cal una col·laboració estreta amb aquests professionals per garantir que estem proporcionant les condicions adequades per a la salut emocional i psicològica de les persones. Com a educadors socials, el nostre rol és acompanyar, orientar i facilitar, però el treball profund i transformador en teràpia requereix coneixements especialitzats que nosaltres no tenim per formació.

El nostre treball pot ser fonamental per introduir a les persones en la idea de la teràpia o per animar-les a explorar certes pràctiques que poden ser útils, però no hauríem de substituir el rol de terapeutes professionals. La responsabilitat de gestionar els aspectes emocionals profunds d'una persona ha de recaure en aquells formats per fer-ho, ja que estan capacitats per manejar les dinàmiques complexes que poden sorgir durant el procés terapèutic.

# data[].attributes.headline
Tots els humans reaccionem igual davant d’un estímul? 

# data[].attributes.subject
Tots els humans reaccionem igual davant d’un estímul? 

# data[].attributes.body
La pregunta sobre si tots els humans reaccionem igual davant d'un estímul és molt profunda i toca diversos aspectes de la psicologia i la percepció humana. La resposta, en general, és que no reaccionem de la mateixa manera davant d’un mateix estímul, ja que les nostres reaccions estan profundament influenciades per una combinació de factors personals, culturals, socials i biològics.

Primer de tot, cal reconèixer que els ésser humans comparteixen certes respostes bàsiques i universals a nivells emocionals. Les emocions primàries com la por, la tristesa, la felicitat o la ira són reaccions comuns a tots els éssers humans, i els estímuls que generen aquestes emocions poden ser similars en diversos contextos. Per exemple, quan un individu experimenta una situació de perill, la por, com a resposta emocional, és una reacció gairebé universal.

Tanmateix, la manera en què aquestes emocions es manifesten o es gestionen és altament subjectiva. Cada persona interpreta els estímuls a partir de les seves pròpies experiències, creences i contextos. Això significa que dues persones poden experimentar una situació similar i tenir respostes emocionals completament diferents. Per exemple, una persona pot sentir-se emocionada i plena d'energia en una festa, mentre que una altra pot sentir-se ansiosa o desconcertada. Aquesta variabilitat es deu al fet que ens apropem les emocions de manera personal.

Les nostres emocions estan condicionades per la nostra història personal, les nostres experiències prèvies i les nostres creences culturals. Els mateixos estímuls poden ser percebuts de manera molt diferent en funció de com els integrem dins el nostre món interior. Algú que hagi viscut una experiència traumàtica pot reaccionar de manera més intensa o diferent davant d’un estímul que una altra persona sense aquesta experiència prèvia. De la mateixa manera, les cultures influeixen en com vivim les emocions: mentre que en algunes cultures s'encoratja a expressar obertament la felicitat, en altres pot ser més habitual reprimir aquesta emoció o expressar-la de forma més continguda.

Així, en lloc de reaccionar de la mateixa manera, ens apropiem les emocions en funció del nostre bagatge personal, les nostres percepcions i les influències socials que ens envolten. Això vol dir que la manera com entenem, vivim i comuniquem les nostres emocions no és només una resposta automàtica davant d’un estímul, sinó un procés profundament individualitzat i condicionat per diversos factors.

Però aquesta apropiació de les emocions no vol dir que estiguem completament aïllats en la nostra experiència emocional. L’empatia i la capacitat d’entendre les emocions dels altres ens permeten reconèixer, en certa manera, les emocions que els altres estan vivint i connectar-nos amb ells, fins i tot quan la nostra experiència personal pot ser diferent. En aquest sentit, els éssers humans som capaços de compartir emocions, però sempre des d’una perspectiva única i influenciada per la nostra pròpia identitat.

# data[].attributes.headline
Xerrada Noemí Duran: Lectura Cos ressonant: quan la música arriba a tot arreu.

# data[].attributes.subject
Xerrada Noemí Duran: Lectura Cos ressonant: quan la música arriba a tot arreu.

# data[].attributes.body
La xerrada de Noemí Duran va ser molt interessant, va parlar sobre com l'art, la música i les pràctiques educatives es poden entrellaçar i enriquir, no només el procés d'aprenentatge, sinó també la nostra capacitat de connectar amb els altres i amb la nostra pròpia identitat. Reflexionant sobre les idees que s'hi aborden, hi ha diversos punts que caldria destacar:

L'art com a procés de "con-versació":
La noció de con-versar —girar entorn a l'altre, parlar, escoltar, compartir— és fonamental. L'art pot ser una eina potent per iniciar converses que no només involucrin idees, sinó també emocions, històries i identitats diverses. Aquesta "conversa" no és només un diàleg verbal, sinó també una comunicació visual, sonora i expressiva que obre camins per a noves comprensions i empatia. La creació artística, quan es comparteix, actua com un espai de trobada entre subjectes i cultures diferents, establint ponts entre realitats aparentment distants.

Art i educació com a eina de connexió i expressió:
L'art, entès com a procés expressiu i representatiu, és essencial per a l'educació perquè permet a les persones connectar amb els altres a través d'un llenguatge comú: el de les emocions, els sentits i les experiències compartides. Com s’indica, l’art ajuda a representar allò que ens uneix i ens separa, i a través d’aquesta representació, podem reflexionar sobre les nostres pròpies identitats, així com sobre els col·lectius i cultures als quals pertanyem.

La importància de l'arrelament de l'art amb la cultura:
Quan l'art no està arrelat a la cultura, es corre el risc de perdre la seva capacitat de comunicar-se amb les realitats socials i polítiques en què s'insereix. L’art no pot existir en un buit; necessita estar connectat amb la seva societat per ser un motor de canvi, crítica i comprensió. Així, les polítiques educatives i culturals tenen un paper fonamental en com s'articula l'art dins d'un context social, ajudant a que l'art arribi a tothom i sigui realment rellevant.

Trascendir les pràctiques artístiques:
La noció de trascendir és essencial. No hem de domesticar les pràctiques artístiques perquè ens resultin "segures" o "convencionals"; hem de permetre que l'art tingui el poder de commoure'ns, de provocar canvis, de qüestionar l'ordre establert. Això vol dir no quedar-nos només en la superfície de les coses, sinó anar més enllà, enfrontant-nos a la complexitat i la profunditat de les realitats humanes.

Estètiques decolonials:
Les estètiques decolonials, com les plantejades per Daiana Tukano, ens conviden a repensar l'art des d'una perspectiva crítica que desafia les estructures hegemòniques i eurocèntriques. L'art indígena, en el cas de Tukano, s'ha de comprendre no com una categoria subordinada, sinó com una part essencial i vital de la història de l'art global. L'activisme cultural, en aquest sentit, busca donar veu a les pràctiques i les formes artístiques que han estat marginades i invisibilitzades al llarg del temps, qüestionant les polítiques culturals i les definicions rígides de què és "art" i qui pot produir-lo.

L'art com a mercaderia:
La crítica a la mercantilització de l'art és també crucial. Quan l'art passa de ser una pràctica espiritual o creativa a un bé de consum, perd part de la seva essència. La manera en què l'art es "possessivitza", com una mercaderia en el mercat cultural, reflecteix una societat que veu tot a través del prisma del consum. La història de l'art, com a narració que sovint ha subjectivat la dona o els altres, ens recorda la necessitat de veure l'art com un vehicle de transformació i no com un producte de luxe o d'estatus.

En conclusió, l’art no només és una expressió creativa, sinó també un mitjà per generar diàlegs profunds sobre la nostra societat, la nostra història i la nostra identitat. L’art té la capacitat de connectar persones, desafiar normes i oferir espais per a la reflexió i la transformació social.

# data[].attributes.headline
Seminari: Cultura i arts en l’educació social

# data[].attributes.subject
Seminari: Cultura i arts en l’educació social

# data[].attributes.body
a. Cultura, educació i acció política

L’educació social és, per definició, una eina de transformació social, i la cultura hi juga un paper fonamental. Com a professionals, hem d'entendre que la cultura no és només un conjunt de coneixements o expressions artístiques, sinó un espai de construcció d’identitats i significats compartits. La nostra tasca és facilitar l'accés i la participació cultural de col·lectius que sovint en queden exclosos, promovent tant la reproducció cultural com la creació de noves formes d'expressió.

A més, qualsevol acció socioeducativa implica una dimensió política, ja que incideix en les estructures socials i en la distribució del poder cultural. Per això, cal adoptar una perspectiva crítica que eviti la reproducció de desigualtats i promogui processos d’apoderament mitjançant la cultura.

b. Democràcia cultural, democratització cultural i educació social

La democratització de la cultura busca garantir l’accés als béns culturals, mentre que la democràcia cultural posa el focus en el dret de tothom a participar en la creació cultural. En el context actual, marcat per desigualtats d’accés i hegemonies culturals, l’educació social ha de fomentar processos participatius que donin veu a les persones i comunitats amb menys oportunitats.

Aquesta acció ha d’anar més enllà del consum cultural i impulsar processos crítics en què els participants esdevinguin agents actius en la creació i la difusió de cultura. Això contribueix a la cohesió social i permet que els col·lectius en situació de vulnerabilitat vegin reconegudes les seves identitats i narratives. Tot i que les polítiques de democratització cultural han avançat en aquest sentit, encara hi ha reptes per garantir que la diversitat cultural i la participació real siguin una realitat en tots els espais. L’educació social pot incidir-hi promovent xarxes comunitàries, accions culturals inclusives i espais de formació que fomentin la reflexió crítica.

c. Arts, cultura i educació social

L’ús de les arts en l’educació social és cada vegada més freqüent perquè permet treballar amb les emocions, l’expressió i la comunicació de manera transformadora. Les pràctiques artístiques generen espais de diàleg, autoestima i empoderament, especialment en col·lectius vulnerables.

L’educació a través de les arts no és exclusiva dels artistes, però requereix certes habilitats pedagògiques i una comprensió de l’impacte social i emocional de l’art. No es tracta només d’ensenyar tècniques artístiques, sinó de facilitar experiències que permetin a les persones expressar-se, connectar amb la seva comunitat i desenvolupar el seu pensament crític.

En definitiva, la cultura i les arts són eines essencials per a l’educació social, ja que no només faciliten la transmissió de coneixements, sinó que també promouen processos d’apoderament, inclusió i transformació social.

# data[].attributes.body
Els tallers artístics en les presons van representar un espai de llibertat, de reflexió i de connexió amb els altres, però també amb ells mateixos. Són espais on la creativitat pot servir com a vehicle per a la curació emocional i psíquica, ajudant a les persones a canalitzar les seves emocions de manera positiva i constructiva. Reflexionar sobre què aporten aquests tallers és entendre com l'art pot ser un motor de canvi i transformació, fins i tot en un context tan restrictiu com és el d'una presó.

Un espai de no-judici: En un entorn penitenciari, els reclusos sovint viuen sota un constant control i jutjament, no només per part de les autoritats, sinó també pel seu propi grup social dins de la presó. Els tallers artístics els ofereixen un lloc on poden expressar-se lliurement sense por de ser jutjats per les seves opinions, el seu passat o les seves circumstàncies. Això crea un ambient de confiança, on la persona pot explorar aspectes de la seva identitat i emocionalitat que, en altres contextos, podrien quedar reprimits. Aquest espai de "no-judici" és fonamental per fomentar la curació interna i el desenvolupament personal.

Un espai de creativitat i benestar: L'art té una capacitat inherent de connectar la ment i el cos, de relaxar-se i de permetre una certa llibertat emocional. Dins de la presó, on els reclusos viuen sota una constant tensió i estrès, els tallers artístics poden ser una eina de benestar que els permet desconnectar, fins i tot si només és durant una estona. El fet de poder concentrar-se en una tasca creativa pot funcionar com una mena de meditació, proporcionant un alleujament emocional i una manera d'expressar sentiments i experiències difícils sense necessitat de paraules.

L'alliberament dins de la presó: Els centres penitenciaris són llocs on la llibertat física està limitada i sovint l'esperança i el sentit de propòsit es poden veure minvats. Els tallers artístics poden oferir una forma de llibertat que no depèn de la sortida física de la presó. A través de l'art, els reclusos poden sentir-se més lliures en el seu procés creatiu, en les seves emocions i en les seves connexions amb els altres. L'art no només ofereix una via d'escapament mental, sinó que també els permet sentir que tenen el control sobre alguna cosa en la seva vida, fins i tot dins d'un sistema tan restrictiu.

L'art com a vehicle per a la cohesió social i el diàleg intercultural: El fet que els reclusos en les presons es poden agrupar sovint segons el seu origen geogràfic o cultural (per països o regions) pot generar certa divisió o rivalitat. Però, els tallers artístics poden trencar aquestes barreres culturals i crear espais de col·laboració i diàleg. L'art, com a llenguatge universal, pot ser una eina poderosa per superar les diferències i construir vincles més forts entre els participants, independentment de la seva procedència. A través d’aquestes experiències compartides, els reclusos poden aprendre a veure les seves diferències com una riquesa i, alhora, adonar-se de les seves similituds com a persones.

Un camí per a l'autoexpressió i la redempció: Molts reclusos arriben a la presó després d’haver estat involucrats en conflictes o situacions que els han portat a la marginació o fins i tot a la criminalitat. Els tallers artístics poden ser un camí per a la reflexió personal i l'autoexpressió, permetent que els reclusos expliquin les seves històries de manera creativa. Aquest procés d'autoexpressió pot ser fonamental per començar a redirigir les seves vides, reflexionar sobre els seus errors i buscar noves formes de reintegració social. A través de l'art, poden trobar una nova manera de veure’s a si mateixos i començar a imaginar una sortida a la seva situació actual.

# data[].attributes.body
La identitat cultural no és només un conjunt de pràctiques o costums, sinó també una manera de comprendre qui som en relació amb la nostra història, els nostres orígens i les persones que ens envolten. És un element essencial que ens connecta amb la nostra comunitat, però també pot ser una font de conflicte i de malentesos quan les cultures entren en contacte. La cultura esportiva, formativa o de barri són formes de pertinença que ens donen un sentit de cohesió i d'arrelament. Ens identifiquem amb aquells que comparteixen el mateix interès o el mateix context social, i, sovint, això ens ajuda a sentir-nos segurs i reconeguts.

Com a educadors socials, incorporar la cultura a nivell individual, grupal i comunitari és fonamental per crear entorns que siguin inclusius, respectuosos i enriquidors per a tots. Algunes estratègies per fer-ho poden incloure:

Crear espais segurs de participació: És important dissenyar espais on les persones, independentment de la seva cultura, se sentin acollides i puguin expressar-se sense por de ser jutjades. Per exemple, en un taller de desenvolupament comunitari, podríem assegurar-nos que les veus de tots els grups siguin escoltades i respectades.

Fomentar un sentit de pertinença: Perquè la cultura sigui una eina educativa potent, cal que cada persona senti que la seva identitat cultural és valorada. Això es pot aconseguir promovent activitats que celebrin les diverses cultures presents en un grup i creant activitats que fomentin el treball en conjunt, tot respectant les diversitats.

Dinàmiques de grup basades en la diversitat: Al crear dinàmiques de grup on es valora i es respecta la diversitat, podem fomentar la comprensió i l'empatia entre les persones. Això pot incloure debats, jocs o activitats que destaquin les diferents pràctiques culturals, ajudant a reduir els prejudicis i a crear vincles més forts.

Fomentar el respecte i la tolerància: En educació social, és fonamental cultivar el respecte i la tolerància cap a les diferents cultures i maneres de viure. A través de formacions, activitats i dinàmiques, podem ajudar a les persones a reflexionar sobre les seves actituds i a veure la diversitat com una font d'enriquiment i no de divisió.

Promoció de la participació ciutadana: Incorporar la cultura en l'àmbit comunitari també implica promoure la participació activa dels individus en les activitats comunitàries. Això pot ser mitjançant l'organització d'esdeveniments culturals, tallers de reflexió o activitats participatives que visibilitzin la diversitat i fomentin la implicació activa de tots els membres de la comunitat.

Per què ens costa tant relacionar-nos amb persones d’altres cultures?

La resposta a aquesta pregunta pot ser complexa. Sovint, ens costa relacionar-nos amb persones d'altres cultures perquè ens genera inseguretat. La por de l'altre, de la diferència, de les maneres de fer que poden qüestionar les nostres pròpies maneres, és una reacció natural quan el nostre sistema de valors es veu desafiat. El món líquid que descriu Zygmunt Bauman, en què tot sembla més inestable i incert, fa que preferim mantenir-nos en el que ens és familiar, ja que això ens dona seguretat. Enfrontar-nos a cultures diferents pot generar la por que les maneres d’actuar, pensar i viure d'altres siguin més "fortes" que les nostres, fent-nos sentir amenaçats en el nostre sentit d'identitat.

Però, com dius, les diferències són positives. Si som capaços de veure la diversitat com una font d'enriquiment, podem aprendre noves formes de viure, pensar i comprendre el món. La diversitat cultural no ha de ser vista com una amenaça, sinó com una oportunitat per ampliar horitzons, per desafiar prejudicis i per desenvolupar un sentit de solidaritat més profund.

# data[].attributes.headline
Xerrada biblioteca com a espai de transformació - Laura Fraile

# data[].attributes.subject
Xerrada biblioteca com a espai de transformació - Laura Fraile

# data[].attributes.body
L’experiència vital cobra sentit quan troba un espai on poder ser narrada. Per això, escriure allò que fem no és només un exercici de memòria, sinó una forma de tornar a donar vida a les experiències. Un exemple d’això és aquell viatge a Nicaragua: no va ser només un desplaçament físic, sinó una immersió profunda, que va quedar plasmada en un àlbum de fotos amb textos. Un relat íntim que permet recuperar vivències i compartir-les amb una altra mirada.

Ha treballat en molts contextos —comunitats terapèutiques, centres de menors (CRAE), residències d’avis o projectes com Calidoscopi a Santa Coloma— i en tots ells ha comprovat com la cultura, entesa des d’un sentit ampli, esdevé motor de canvi. Llegir i escriure amb les persones que acompanyem no és només una activitat, sinó una oportunitat per repensar-nos com a professionals i per donar veu a qui sovint no la té.

L’escriptura és una eina poderosa. Però no és l’única. També el teatre pot ser una forma de relatar-se: contar una història a partir d’un objecte, explorar el món des dels sentits. El teatre de sentits, per exemple, ens permet recuperar la capacitat de mirar amb curiositat, de sentir des de la pell i de comunicar des de l’experiència.

Des del periodisme cultural va entendre que la cultura és també una forma de militància. I des de l’educació social, que és una forma de resistència i de possibilitat. És per això que la seva feina ha anat prenent formes diverses: des de l’escriptura en mitjans, passant per la promoció de la lectura en presons, fins a la docència i coordinació del màster La biblioteca com a agent de transformació socioeducativa.

Cada context l'ha ensenyat que la cultura no és un afegit, sinó el cor del que fem. Per això, seguir escrivint allò que fem, seguir llegint i llegint-nos, seguir compartint històries, ens ajuda no només a comprendre millor el món, sinó a imaginar-ne un de més habitable.

# data[].attributes.headline
L'art és “graciós”? L'humor és reivindicatiu?

# data[].attributes.subject
L'art és “graciós”? L'humor és reivindicatiu?

# data[].attributes.body
L'art no necessita ser graciós, però moltes vegades ho és per a trencar amb el solemne, per a alliberar tensions o per a fer crítiques que d'una altra forma serien rebutjades. L'humor, quan és ben utilitzat, és una eina poderosa de denúncia social. L'humor positiu, que no agredeix sinó que inclou, pot fomentar la reflexió crítica des del riure, crear ponts entre persones i qüestionar el que s'estableix de manera amable però eficaç.

La ironia i el sarcasme, en l'art i la cultura, poden funcionar com a formes de resistència. La ironia permet dir veritats incòmodes sense confrontació directa; el sarcasme, encara que més feridor, pot ser útil per a evidenciar injustícies o absurds socials.

En l'Educació Social, l'art i l'humor són eines pedagògiques clau. Ens permeten parlar de temes difícils, connectar amb altres persones i fomentar el pensament crític. Riure's amb els altres —i no d'ells—, i riure's d'un mateix, són pràctiques profundament humanes i socialitzadores.

# data[].attributes.headline
Què és la cultura popular? (fórum de la Cultura popular 2018) 

# data[].attributes.subject
Què és la cultura popular? (fórum de la Cultura popular 2018) 

# data[].attributes.body
La cultura popular és sovint entesa, de forma limitada, com un conjunt de manifestacions folklòriques com ara les festes, danses, llegendes o tradicions locals. No obstant això, des d’una mirada antropològica, aquest concepte adquireix una profunditat molt més gran. La cultura, entesa de manera àmplia, fa referència a l’univers de pràctiques, creences, coneixements, adaptacions i formes d’organització que permeten a qualsevol grup humà sobreviure, conviure i donar sentit a la seva existència en relació amb l’entorn i amb altres grups socials.

Així, la cultura popular no és només una forma d’entreteniment, sinó una estructura de convivència. Es tracta de sabers col·lectius, construïts i compartits per la comunitat, que prenen forma en activitats diverses com ara celebracions, produccions artístiques, rituals comunitaris o usos de l’espai públic. Aquestes pràctiques tenen una funció social clara, contribueixen a reforçar els vincles comunitaris, afavoreixen la convivència i actuen com a eina per superar prejudicis d’origen ètnic, cultural, sexual, religiós o generacional. En aquest sentit, la cultura popular té un caràcter dinàmic, viu i transformador.

Les activitats culturals populars es caracteritzen per sorgir des de les mateixes persones, des de la base social, i implicar la seva participació activa. No es tracta només de consumir cultura, sinó de viure-la i de crear-la. Aquestes manifestacions, a més, solen tenir un caire festiu i lúdic, però alhora compleixen una funció educativa i socialitzadora fonamental.

L’educació i la cultura no són dues realitats separades, sinó que formen part d’un mateix procés de desenvolupament humà. Com afirmen Silverman Keler i altres autors (2011), existeix un continuum entre cultura i educació, on les pràctiques populars poden esdevenir motors d’aprenentatge, de cohesió social i de construcció d’identitat.

La cultura popular permet, per tant, treballar valors com la cooperació, la inclusió, l’empatia o el respecte a la diversitat, tot fomentant el sentiment de pertinença i identitat. A més, el seu caràcter obert i transformador la fa especialment adequada per adaptar-se a la realitat plural i canviant de la nostra societat, incorporant pràctiques contemporànies i expressions culturals diverses, com poden ser l’art urbà, la música actual, o les festivitats d’origen immigrant.

# data[].attributes.body
L’activitat Photovoice proposada aquest mes de maig de 2025 en el marc del projecte Art / des/stiment en el compliment de pena de presó, es tracta d’una proposta d’escolta activa, empatia i transformació, tant personal com col·lectiva. A través de dues fotografies, les persones participants dels Tallers Artístics Penitenciaris (TAP) són convidades a reflexionar sobre què han après al llarg del seu procés artístic i què modificarien o reivindicarien dins d’aquest espai de creació. Aquesta dinàmica permet posar en valor els aprenentatges emocionals, socials i artístics, sovint invisibilitzats, però essencials en qualsevol procés de rehabilitació. La tècnica del Photovoice no només dona veu mitjançant la imatge, sinó que transforma la càmera en un mirall i en un altaveu. Mirall, perquè obliga a mirar-se, a reconèixer-se i a prendre consciència d’un mateix. Altaveu, perquè permet expressar emocions, vivències i idees davant dels altres. Aquesta expressió visual pot ser íntima, crítica o reivindicativa, però sempre és carregada de significat i d’identitat.

Finalment, cal destacar que aquesta activitat reivindica la cultura com un dret i com una eina de rehabilitació social. Els tallers artístics penitenciaris deixen de ser activitats merament ocupacionals per esdevenir espais de resistència, de significat i d’autoreparació.

# data[].attributes.headline
"Gestió comunitària de la cultura" Antonio Alcántara

# data[].attributes.subject
"Gestió comunitària de la cultura" Antonio Alcántara

# data[].attributes.body
La xerrada d’Antonio Alcántara sobre la gestió comunitària de la cultura ens parla sobre el paper que la cultura pot jugar en la vida de les persones i de les comunitats. Des de l’experiència concreta de l’Ateneu 9Barris, es posa de manifest un model de gestió que situa la comunitat com a eix central i motor dels processos culturals, fent evident que la cultura no és només una sèrie de pràctiques artístiques, sinó una eina de convivència, cohesió i empoderament.

Alcántara ens recorda que la cultura és un bé comú, un espai simbòlic compartit entre les persones i el seu entorn, un teixit de vincles que cal cuidar, cultivar i construir col·lectivament. En aquest sentit, la gestió comunitària s’allunya dels models jeràrquics o purament institucionals, i aposta per formes horitzontals i col·laboratives, on els projectes, els agents i la comunitat treballen conjuntament amb corresponsabilitat i respecte mutu.

Tant la definició de l’OMS com la de l’IGOP subratllen aquesta doble dimensió: la comunitat com a estructura social, però també com a xarxa d’interdependències que requereix processos col·lectius i participatius per funcionar. En aquest marc, la cultura esdevé un instrument d’inclusió, ja que permet que totes les persones hi trobin espais per expressar-se, sentir-se escoltades i incidir en la transformació del seu entorn.

Un dels aspectes més rellevants de la proposta d’Alcántara és la diferenciació entre els diversos nivells de participació: des del consumidor passiu fins al protagonista actiu.

Com a educadores i educadors socials, la gestió comunitària de la cultura ens interpel·la directament. Els punts forts que podem aportar a un projecte d’aquesta mena són el coneixement profund de la comunitat, la capacitat de generar vincles, d'identificar necessitats reals i de facilitar processos d’aprenentatge col·lectiu. No obstant això, també cal reconèixer els punts febles, com ara la dependència del finançament públic o privat, les limitacions estructurals i el risc de burocratització dels processos participatius.

# data[].attributes.body
La proposta del taller d’excavacions amb presos em sembla una aposta innovadora i profundament transformadora dins del marc dels programes de tractament als centres penitenciaris. A través d’una metodologia original, creativa i vivencial, es converteix en una eina pedagògica poderosa per treballar no només continguts, sinó sobretot processos personals i col·lectius de canvi i reflexió. Aquesta metodologia, centrada en la paraula, el llenguatge i el diàleg, dona pas a una dimensió profunda de l’ésser humà: la capacitat de pensar críticament, d’expressar-se i d’escoltar activament, i ho fa des d’un espai de respecte i reconeixement mutu. D’altra banda, aquesta pràctica introdueix de manera molt encertada els valors ètics com a fil conductor: no es tracta només de parlar, sinó de generar un espai on el pensament i el discurs s’articulin amb responsabilitat, empatia i voluntat de construir conjuntament. Aquesta perspectiva afavoreix l’autoconeixement i l’autoreflexió, elements clau en qualsevol procés de rehabilitació.

El fet que la formació es dugui a terme de manera conjunta amb interns, educadors i educadores, reforça la idea de coeducació i trenca amb la relació jeràrquica tradicional entre “experts” i “usuaris”. Això facilita un entorn més horitzontal, on tots aprenen de tots, posant en valor les experiències vitals i el saber acumulat de cada participant. Aquest tipus de dinàmiques també contribueixen a humanitzar l'espai penitenciari, sovint despersonalitzat i estructurat des del control i la norma.

El taller d’excavacions amb presos no només obre una finestra al pensament, sinó que obre camins de transformació personal i col·lectiva. És un exemple clar de com l’educació, en el sentit més ampli i profund, pot actuar com a eina de llibertat fins i tot en contextos de reclusió. Apostar per metodologies com aquesta és apostar per una rehabilitació real, que no imposa sinó que acompanya, que no disciplina sinó que capacita.

# data[].attributes.body
La visita al barri de la Ribera, Santa Caterina i Sant Pau, a través de la tècnica del mapeig observacional, ha estat molt més que una simple passejada: ha estat una experiència d’aprenentatge vivencial, una forma diferent de mirar, escoltar i sentir el territori. Aquesta deriva no guiada, però carregada d’intencionalitat, ens ha situat en una posició activa i sensible com a futurs educadors socials, tot obrint-nos a descobrir l’educació artística i cultural que viu als carrers.

Hem pogut observar com la cultura es manifesta a petita escala, en murals, escultures, botigues, centres cívics, en el disseny dels espais públics, i també en la vida quotidiana de les persones que l’habiten. Cadascun d’aquests elements parla d’identitats, memòries i relacions socials. El barri es presenta com un gran escenari pedagògic, on l’art i la cultura no són només consumibles, sinó formes de comunicació, resistència i cohesió.

# data[].attributes.body
El Centre Cívic Convent de Sant Agustí és un equipament públic situat al barri de Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera, al districte de Ciutat Vella de Barcelona. Ubicat en un antic convent del segle XIV, ha estat rehabilitat per convertir-se en un referent en l’àmbit de la cultura digital, la creació sonora i audiovisual, i la dinamització comunitària.

Tipus de recurs

El centre s’enfoca en la cultura contemporània, especialment en les arts digitals, la música electrònica, la creació audiovisual i la cultura popular, tot integrant el patrimoni històric de l’edifici amb les noves tecnologies.

Titularitat

És un centre públic gestionat per l’Ajuntament de Barcelona, formant part de la Xarxa de Centres Cívics de la ciutat.

Objectius, missió i visió

El centre té com a objectiu fomentar la participació ciutadana mitjançant la cultura i la creativitat, promovent l’experimentació artística, la innovació tecnològica i la inclusió social. La seva missió és esdevenir un espai de trobada per a la comunitat, on es puguin desenvolupar projectes culturals i socials que enforteixin el teixit associatiu del barri.

Activitats

El Convent ofereix una àmplia gamma d’activitats, incloent:

Tallers: de ràdio i podcast, dansa contemporània, creació de bandes sonores, noves narratives audiovisuals, entre d’altres.

Esdeveniments: com la Mostra Sonora i Visual, Recorreguts Sonors, concerts, sessions de DJ, videomapping, i jornades com l’Arduino Day.

Activitats familiars: com tardes de jocs, ludoteques i casals per a infants de 4 a 12 anys.

Exposicions: d’art contemporani, sovint amb participació de la comunitat local.

Cost de les activitats

Moltes activitats són gratuïtes, especialment les dirigides a infants i joves. Alguns tallers tenen un cost assequible; per exemple, el taller de K-pop per a joves de 12 a 16 anys té un preu de 47,53 € per 9 sessions. S’ofereixen descomptes per a persones en situació d’atur o amb discapacitat.

Organització i funcionament

El centre compta amb un equip de professionals que gestionen les activitats i serveis. També col·labora amb voluntaris i entitats del barri per a l’organització d’esdeveniments i projectes comunitaris. A més, ofereix la cessió d’espais per a activitats proposades per associacions o grups locals, prioritzant les iniciatives del mateix barri.

Públic destinatari

Les activitats estan dirigides a un públic divers: infants (a partir de 0 anys), joves, adults i famílies. Es promou la participació de persones de totes les edats i perfils, amb especial atenció a la inclusió i la cohesió social.

Horari de prestació de serveis

De l’1 de setembre al 31 de juliol:

Dilluns a divendres: de 9.00 h a 22.00 h

Dissabtes: de 10.00 h a 14.00 h i de 16.00 h a 21.00 h

Agost: tancat

Professionals amb funcions socioeducatives

El centre disposa de professionals que desenvolupen funcions socioeducatives, especialment en els programes dirigits a infants i joves, com el Casal Infantil i Joves Acció Convent. Aquests professionals dissenyen i implementen activitats educatives i culturals que fomenten el desenvolupament personal i social dels participants.

# data[].attributes.body
La visita a La Casa dels Entremesos, situada al barri de Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera, ens mostra un espai d'exposició de gegants i figures festives: és un centre viu de cultura popular, on es visibilitzen tradicions que, sovint, es donen per conegudes, però no es comprenen profundament. Passejar entre els gegants, nans, bestiari i capgrossos fa evident la riquesa simbòlica d’aquestes figures.

Com ens va comentar l'Agnès un dels aspectes més destacables és com aquest espai involucra activament les entitats del barri, colles geganteres, bastoners, diables, etc., oferint un espai de trobada i de projecció. La participació ciutadana en les festes majors i les activitats organitzades per la Casa reflecteixen una democràcia cultural real, on tothom pot formar part de la cultura i no només consumir-la.

D'altra banda, també tenen un valor educatiu, la visita a La Casa dels Entremesos té un gran potencial. Tant les exposicions permanents com les activitats escolars que s’hi organitzen permeten treballar àrees com la història, la plàstica, l’expressió corporal, la música i la convivència.

# data[].attributes.body
L’Educació Social, l’art i la cultura són tres pilars que, quan es troben, generen espais de transformació, expressió i inclusió. L’educador o educadora social és molt més que un professional que intervé en contextos de vulnerabilitat: és un pont entre la persona i la comunitat, i entre la necessitat i la dignitat. En aquest sentit, l’art i la cultura esdevenen eines poderoses per acompanyar processos personals i col·lectius.

L’art, permet explorar emocions, construir identitats i donar veu a realitats sovint silenciades. A través de l’expressió artística, persones que potser no troben paraules poden comunicar-se, sentir-se reconegudes i participar activament en la societat. És aquí on entra la mirada de l’educació social, que entén l’art no només com una activitat creativa, sinó com un mitjà d’emancipació i de transformació social.

La cultura, alhora, no és només allò que es conserva als museus o es representa als escenaris. És també el conjunt de valors, pràctiques i formes de vida que configuren una comunitat. L’educació social té la capacitat d’apropar aquesta cultura a tothom, trencant barreres d’accés i fent-la viva, diversa i participativa.

Quan art, cultura i educació social s’entrellacen, s’obre la possibilitat de construir espais més justos, més empàtics i més humans. No es tracta només d’ensenyar cultura o d’usar l’art com a eina terapèutica, sinó de reconèixer el seu valor com a dret i com a part fonamental del desenvolupament humà.

Per això, l’educació social ha de continuar reivindicant el paper de l’art i la cultura com a llenguatges universals capaços de connectar persones, trencar estigmes i generar canvi.