# data[].attributes.body
L’any 714, els musulmans van conquerir Saragossa i van estendre el seu domini pel territori català, on moltes poblacions es van rendir mitjançant pactes. Al nord, els reis francs van ajudar a expulsar els àrabs al segle IX, i aquesta zona, de domini islàmic breu, es va anomenar Catalunya Vella. En canvi, al sud i oest (entre els rius Llobregat, Anoia i Segre), conegut com a Catalunya Nova, el control musulmà va durar quatre segles. Allà, la població va adoptar la llengua, religió i costums islàmics, i es van introduir avenços agrícoles.

# data[].attributes.body
Els reis francs van crear la Marca Hispànica, una zona fortificada que s’estenia des de Pamplona fins a Barcelona, per protegir-se dels musulmans. Aquesta àrea es va dividir en comtats, governats per comtes designats pels francs.

Entre els segles IX i X, els comtes catalans van començar a independitzar-se dels reis francs. Un pas clau va ser quan Guifré el Pelós, comte de Barcelona, Girona, Urgell i Cerdanya, va transmetre els seus dominis als seus fills sense necessitat de l’aprovació dels francs, consolidant així l’autonomia política dels comtats catalans.territoris.

# data[].attributes.body
L’any 988, el comte Borrell II va prendre la decisió de no renovar el jurament de fidelitat al rei franc, ja que aquest li havia negat suport per defensar Barcelona dels atacs sarraïns. Aquesta decisió va marcar un punt d’inflexió, ja que els comtats catalans van assolir la independència de facto respecte del poder franc.

Durant el segle X, els comtes catalans van impulsar la repoblació dels seus territoris, que havien quedat pràcticament despoblats a causa dels conflictes bèl·lics. Van repartir petites parcel·les de terra, conegudes com a alous, entre els pagesos, els quals van passar a ser propietaris lliures d’aquestes terres. Aquesta mesura va contribuir a revitalitzar l’economia i la societat a la regió.

# data[].attributes.headline
Feudalització i expansió dels comtats catalans

# data[].attributes.subject
Feudalització i expansió dels comtats catalans

# data[].attributes.body
A principis del segle XI, la societat catalana va començar a feudalitzar-se:

– Els nobles, per protegir-se dels atacs sarraïns i obtenir beneficis agraris, van obligar els pagesos a cedir les seves terres (alous). A canvi de protecció, aquests pagesos van passar a ser serfs, perdent la seva llibertat.

– Els nobles es van proclamar barons i van fer que aquest títol fos hereditari, consolidant el seu poder.

– Ramon Berenguer I, comte de Barcelona, va negociar amb els barons per recuperar l’autoritat comtal. Els va convertir en els seus vassalls i va acceptar el control sobre la pagesia. Aquestes normes feudals es van recollir en el codi dels Usatges de Barcelona, que va regular l’organització de la societat feudal.

# data[].attributes.body
L’any 1137 es va acordar el matrimoni entre Peronella, filla del rei d’Aragó Ramir II, i Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona, qui va esdevenir príncep d’Aragó. El matrimoni es va formalitzar el 1150, quan Peronella tenia catorze anys, i va marcar la creació de la Corona d’Aragó.

El seu fill, Alfons II (a Catalunya, Alfons I el Cast), va ser el primer a governar com a comte de Barcelona i rei d’Aragó, iniciant així la dinastia catalanoaragonesa.

# data[].attributes.headline
Feudalització i expansió dels comtats catalans

# data[].attributes.subject
Feudalització i expansió dels comtats catalans

# data[].attributes.body
Els comtes catalans es van fer vassalls de Ramon Berenguer I, reforçant el domini de la casa comtal de Barcelona. Després de la caiguda del califat de Còrdova (1035), van exigir tributs (paries) als musulmans, però també van conquerir territoris com Tàrrega (1056), Agramunt (1078), Balaguer (1105) i Tarragona (1117). Aquest impuls econòmic va permetre l’expansió cap a Occitània mitjançant compres, herències i aliances, com el matrimoni de Ramon Berenguer III amb Dolça de Provença.

# data[].attributes.body
Durant aquest període, les ciutats van créixer i es van fundar noves poblacions, entre les quals van destacar Balaguer, Lleida i Tortosa. Aquestes dues últimes es van convertir en regnes de taifes importants a partir de l’any 1031.

El llegat que ha quedat d’aquesta època islàmica és limitat: alguns castells i torres defensives construïts a les zones frontereres, banys àrabs i edificis com la Suda de Tortosa. Aquests elements són testimonis de la presència musulmana a la regió.

# data[].attributes.headline
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.subject
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.body
Al segle XIII es va repoblar la Catalunya Nova:

– Les terres es van repartir entre ordes militars, religiosos i nobles.
– Els pagesos que van repoblar aquestes zones ho van fer en condicions de servitud, convertint-se en remences. Aquests pagesos havien de pagar un rescat (la remença) si volien abandonar la terra i estaven sotmesos a mals usos, uns drets senyorials abusius que limitaven la seva llibertat.

# data[].attributes.body
Ramon Berenguer IV va conquerir Tortosa i Lleida, i va continuar l’expansió cap al sud. El 1153, va prendre Siurana, l’última ciutat important sota control musulmà a Catalunya, portant la frontera fins als ports de Beseit i el riu Sénia.

El seu fill, Alfons I, va continuar la reconquesta, però aquest cop a Aragó. Va signar el Tractat de Cazorla amb la Corona de Castella, renunciant a conquerir Múrcia a canvi de poder ocupar València, Xàtiva i Dénia.

Resum: Ramon Berenguer IV va consolidar el domini català al sud, mentre Alfons I va expandir el territori cap a València, establint aliances amb Castella.

# data[].attributes.headline
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.subject
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.body
Els comtes van concedir a les ciutats cartes de poblament, que alliberaven els seus habitants d’algunes obligacions feudals. A més, es van fundar noves ciutats.

– Es va permetre als sarraïns que ja vivien en aquestes zones romandre-hi, mantenir la seva llengua i costums. Aquests habitants van rebre el nom de mudèjars o moriscs.

# data[].attributes.headline
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.subject
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.body
– Es van introduir millores tècniques i es van ampliar les zones de conreu mitjançant l’artigatge (neteja de terres).
– Aquest creixement va impulsar el comerç interior, fent possible la creació de fires i mercats rurals.
– La vida urbana va revifar: les ciutats es van expandir més enllà de les muralles (els ravals) i van atraure artesans i comerciants, revitalitzant l’economia i la societat.

Resum: Millores agrícoles, expansió del comerç i creixement urbà van marcar el desenvolupament econòmic i social a partir del segle XI.

# data[].attributes.headline
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.subject
Els repoblaments i les activitats econòmiques

# data[].attributes.body
Catalunya, que era un lloc de pas entre Al-Andalus i l’Europa feudal, es va convertir en un enclavament estratègic del comerç.

# data[].attributes.body
L’art romànic es va estendre per Catalunya durant els segles XI i XII, assolint un gran desenvolupament.

– Nobles i clergues van promoure la construcció de castells, esglésies i monestirs, com els de Sant Pere de Rodes, Ripoll i Sant Joan de les Abadesses. També es van edificar petites esglésies rurals, destacant-se Sant Climent i Santa Maria de Taüll.

– L’arquitectura romànica catalana va rebre influències llombardes, caracteritzant-se per l’ús de carreus quadrats, torres altes, absis esvelts i decoració amb arcs cecs.

Resum: L’art romànic va florir a Catalunya amb construccions religioses i civils, reflectint influències llombardes en la seva arquitectura.

# data[].attributes.body
L’escultura romànica estava lligada a l’arquitectura. Destaca l’escultura exempta, com les portalades (exemple: monestir de Ripoll) i els capitells dels claustres (com els de Sant Cugat del Vallès), així com l’escultura en fusta, amb obres com les majestats, les marededéus amb l’infant i els davallaments de la creu.

La pintura romànica va tenir un paper destacat:
– Les pintures murals es trobaven principalment als absis i murs, representant el Pantocràtor i escenes de la vida de Jesús i la Mare de Déu. Destacuen les pintures de Taüll i les del Mestre de Pedret.
– També es feien pintures sobre taula, especialment per als frontals d’altar.

Resum: L’escultura i la pintura romànica van complementar l’arquitectura, amb obres emblemàtiques com les de Ripoll, Taüll i els frontals d’altar, reflectint temes religiosos amb gran expressivitat.