# data[].attributes.attachment_link.title
Kokia mitų reikšmė Antikos ir dabarties žmogaus gyvenimui

# data[].attributes.attachment_link.title
Kokia mitų reikšmė Antikos ir dabarties žmogaus gyvenimui

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
mit|as
1. senovinis fantastinis pasakojimas apie antgamtines būtybes, pasaulio ir gamtos reiškinių kilmę, nepaprastus didvyrius: Graikų mitai.
2. prk. fantazija, prasimanymas: Neklaidingumo mitas.

Jei žinote tikslesnę informaciją paaiškinančią 'mitas' reikšmę, galite ją pakeisti: REDAGUOTI BETA

Jūsų pataisymai bus išsiųsti moderatorių peržiūrai, jei informacija tikslesnė/taisyklingesnė
ji bus patalpinta vietoj esamos.

# data[].attributes.attachment_link.description
mit|as 1. senovinis fantastinis pasakojimas apie antgamtines būtybes, pasaulio ir gamtos reiškinių kilmę, nepaprastus didvyrius: Graikų mitai. 2. prk. fantazija, prasimanymas: Neklaidingumo mitas. Jei žinote tikslesnę informaciją paaiškinančią 'mitas' reikšmę, galite ją pakeisti: REDAGUOTI BETA Jūsų pataisymai bus išsiųsti moderatorių peržiūrai, jei informacija tikslesnė/taisyklingesnė ji bus patalpinta vietoj esamos.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
->

Achilas (sen. graikų kalba Ἀχιλλεύς / Akhilleús) graikų mitologijoje - legendinis graikų didvyris, Trojos karo dalyvis. Žymiausias ir pagrindinis Homero „Iliados" veikėjas.

Achilas buvo Tesalijos karaliaus Pelėjo ir jūrų deivės Tetidės sūnus, mirmidonų (pietų Tesalijos tautos) karalius. Pagal padavimą, kurio nežinojo Homeras, tačiau buvusio senoviniame epe, Achilo motina Tetidė, norėdama išbandyti ar Achilas yra mirtingas ar ne, iškart po jo gimimo ruošėsi įkišti jį į verdantį vandenį, kaip kad darydavo su ankstesniais savo vaikais, tačiau tam pasipriešino Pelėjas. Pasak vėlesnių pasakojimų, Tetidė bandė Achilą padaryti nemirtingu išmaudžiusi jį Stikso vandenyje. Achilo sužeidžiama vieta liko tik kulnas, už kurio jį maudydama laikė Tetidė.

Achilo didvyriškumas buvo išpranašautas trijų likimo deivių Moirų. Be to, jo motina Tetidė nuspėjo, esą jei Achilas nedalyvautų Trojos kare, jis mėgautųsi ilgu ir laimingu gyvenimu. Tačiau tuo atveju, jei Achilas kovotų kare, jis mirtų prieš Trojos sienas, bet mėgautųsi nesibaigiančia šlove, lenkiančia visus kitus herojus. Achilas pasirinko kovoti ir tapo Trojos karo didvyriu.

Prasidėjus Trojos karui, Tetidė paslėpė savo sūnų, perrengtą moteriškais drabužiais, tarp Likomedo dukterų. Tačiau Odisėjas sugebėjo pergudrauti Achilą. Jis apsimetė pirkliu ir pakvietė visas merginas apžiūrėti prekių. Tarp brangių papuošalų buvo auksinis kardas, kuriuo ir susidomėjo vienintelis Achilas, taip išsiduodamas.

Prieš pat Trojos karo pabaigą Achilas žuvo nuo Pario paleistos strėlės, kurią nukreipė Apolonas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Achilas (sen. graikų kalba Ἀχιλλεύς / Akhilleús) graikų mitologijoje - legendinis graikų didvyris, Trojos karo dalyvis. Žymiausias ir pagrindinis Homero „Iliados" veikėjas. Achilas buvo Tesalijos karaliaus Pelėjo ir jūrų deivės Tetidės sūnus, mirmidonų (pietų Tesalijos tautos) karalius.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vainis Aleksa gimė 1958 m. Čikagoje. Augintas ir auklėtas Čikagos Marquette Parke. Mokėsi Kristijono Donelaičio pradžios ir aukštesniojoj lituanistikos mokyklose ir Pedagoginiame lituanistikos institute. Priklausė lietuvių jaunimo organizacijoms, bendradarbiavo jų spaudoje. 1984 m. baigė Illinojaus universitetą Čikagoje, įsigydamas anglų literatūros magistro laipsnį. Po to išvyko į Vasario 16-tos lietuvių gimnaziją V. Vokietijoje, kur iki šiol eina berniukų bendrabučio vedėjo pareigas ir dėsto anglų literatūros kursą. Poezija susidomėjo dar universitetiniais metais. Anglų kalba jo rašytieji eilėraščiai yra laimėję premijas periodiniuos universiteto leidiniuos. Lietuvių kalba sukurtieji eilėraščiai taipgi yra laimėję „Ateities" žurnalo konkursą. V. Aleksos kūryba įtraukta į 1986 m. išleistą jaunųjų poezijos rinkinį „Keturi".
Apie Vainį Aleksą ir jo tekstus
Vainio Aleksos tekstai Algirdas Titus Antanaitis. Kiti egzodo augintiniai poetai. Lietuvių egzodo literatūra 1945-1990 (1997)
Rimvydas Šilbajoris. Keturi. Jaunųjų poezijos rinkinys (1992)
Marija Stankus-Saulaitė. Keturi balsai (1987)

# data[].attributes.attachment_link.description
Vainis Aleksa gimė 1958 m. Čikagoje. Augintas ir auklėtas Čikagos Marquette Parke. Mokėsi Kristijono Donelaičio pradžios ir aukštesniojoj lituanistikos mokyklose ir Pedagoginiame lituanistikos institute. Priklausė lietuvių jaunimo organizacijoms, bendradarbiavo jų spaudoje. 1984 m. baigė Illinojaus universitetą Čikagoje, įsigydamas anglų literatūros magistro laipsnį. Po to išvyko į Vasario 16-tos lietuvių gimnaziją V.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
->

broliai su tavim kalbės
stulpai apleistos tvoros
būgnai išsitempę
balsai palei žemę
pats matai iš trečio aukšto
kad kaip višta be galvos lakstai
o, kad būtų pagaliau gyvenimas
nusibrauktų viskas iki šiol
bent viena diena
bent viena naktis praeitų
be ant antlapio spaudimo
kaip gėlės jūsų naktys, broliai,
jūsų pasakos ir bokštai
karalysčių šviesos keičiasi po kojų
traukiasi nuo vietos iki vietos
procesijos ir kibirkštys
per mane jėgos traukiasi
šaltis kyla po rankove
akys seka šviesas
ląstelės migruodamos žemyn dalijasi
dalijasi
dalijasi ir vėl
išvargęs atsibundu darže tarp vijoklių
nusidėjęs atsirandu nakty
ne vien tave Dievas taupo
ne vien tu visiems bemiegant
atsibundi

bandė vieną deportuoti
manė, kad su naciais buvo susidėjęs
bendradarbiai sako, gali būt
jis tylus, sėdi vienas pietų pertraukoje
ryja sumuštinius
kaimynai vos iš viso tiki
kad tarp jų galėtų būti toks
žmona tokia miela
sūnūs patys jau tėvai
iš bilijonų
Achilas matos prie ribos
degančiom akim
pasiruošęs Hektorui atkeršyt
stovi amžinai jis stulpas
tik vaizduotėj broliai vyrai
patys grūdo peilius Hektoro krūtinėn
tik vaizduotėj broliai vyrai bunkery
atsimena vaikystėje
tarp sienų ankštas vietas
būtų galima ten atsidust
akis pripratint prie šviesos
sunkios molio formos
tyliai užkandžiauja
prie žemėlapio žvakutė
rodo baimės centrą
va, adrenalino kalnas
pagreitinto galvojimo elektra
vėl ant manęs išsilieja
kaip audrų upeliai
bėga amžius

atmenu fizikos vadovėly nuotrauką
sėdi 1950-jų mašinoj žmogelis
kol trenkia laboratorijoj gamintas žaibas
apsaugotas guminių padangų
ir besišypsantis vidury šio šimtmečio
pačiam gyvenimo gražume
pagaliau ir aš atsirandu
pirmąkart, kai pats gavau vairuot
ar kai davė man balsavimo teises
ar kai nakty lovoj galva pilna m
kur m = mintis
= didžiulio krašto pasididžiavimas
milijonas kilogramų Babilonijos stiliaus siena
tarp kalnų tvenkinys kaip katedra
nugąsdinanti iš apačios bespoksančius miegalius
ežeras su burlaiviais,
kur tik prieš metus malūnsparniai
nuleisdami į vietas generatorių dalis
kasnakt prižadino inžinierius iš m
kur m vis miegas
iš amžių, kai sapnavau dieną naktį, saldumynus
ir c = šviesos greitis virš lovos erdvėj
kai persunkia dienų dėžutės ryto įkaitis
kaip korio ląstelės
baltas tvenkinys lyg fonas nuolankesniam sapnui
sultingesnei m kur m = money
kai išvingiavimai vaizduotėj - tūkstantis darbuotojų
ant pastolio prie bekylančio baroko
E vis tiek ne šiam pasauly
kol m negauna nors dalelę masės
nors ostijos lengvutį svorį
palaimintom, nuplautam rankom iškeltą
padaugintą iš c
praktiškai didžiausias numeris
kol m = mirtis
ir tik tada

# data[].attributes.attachment_link.description
broliai su tavim kalbės stulpai apleistos tvoros būgnai išsitempę balsai palei žemę pats matai iš trečio aukšto kad kaip višta be galvos lakstai o, kad būtų pagaliau gyvenimas nusibrauktų viskas iki šiol bent viena diena bent viena naktis praeitų be ant antlapio spaudimo kaip gėlės jūsų naktys, broliai, jūsų pasakos

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Amerikietė Madeline Miller, kurios debiutinis romanas „Achilo giesmė" (iš anglų kalbos vertė Adonė Grendienė, išleido „Tyto alba") buvo apdovanotas Orange literatūrine premija, gimė Bostone, užaugo Niujorke ir Filadelfijoje. Browno universitete įgijo klasikinės filologijos bakalauro ir magistro laipsnius. Daugiau kaip dešimt metų Madeline Miller moko aukštesniųjų klasių moksleivius lotynų bei graikų kalbų ir veda kursą apie Shakespeare'o kūrybą. Be to, „Achilo giesmės" autorė Čikagos universitete studijavo socialinius mokslus, o Jeilio dramos mokykloje - klasikinių tekstų adaptavimą, pasitelkiant šiuolaikinius raiškos Šiame interviu Madeline Miller pasakoja apie tai, kuo graikų mitai galėtų dominti šių laikų žmones, kodėl ji pati susižavėjo Achilo ir Patroklo istorija, pataria, kokias vietas Graikijoje verta aplankyti. Kaip pradėjote rašyti? Kada supratote, kad norite tai daryti? būdus. 35-erių metų rašytoja gyvena Kembridže, Masačusetso valstijoje. Kaip manote, ar graikų mitai vis dar aktualūs šiame modernių technologijų ir
visuotinės globalizacijos pasaulyje? Kokių tyrimų ėmėtės rašydama „Achilo giesmę"?
Nuo vaikystės žinojau, jog kada nors imsiuosi plunksnos. Motina pasakojo, kad kartą viena iš pradinės mokyklos mokytojų pasivedė ją į šalį ir pasakė: „Taip, ji mažakalbė, bet kol galės rašyti, viskas bus gerai."
Ilgą laiką nedrįsau net svajoti, kad mano istorijos virs knygomis. Jei neklystu, pirmą kartą rimtai apie tai susimąsčiau vyresnėse klasėse. Mūsų klasės albume buvo puslapis, skirtas būsimai profesijai, ir ties mano vardu kažkas parašė, kad būsiu literatūros kritikė.
Atsimenu, kaip tik tada suvokiau, jog nenoriu būti kritike, noriu būti rašytoja, apie kurią rašo kritikai. Dar didesnė staigmena buvo suvokimas, kad potraukį rašyti galiu suderinti su savo meile klasikiniams tekstams. Dabar tai atrodo savaime suprantama, bet ilgą laiką galvoje buvau šiuodu pomėgius atskyrusi (laikiau dviem atskirais dalykais), viskas pasikeitė tik pradėjus rašyti knygą.

Nuskambės banaliai, bet kai kurios istorijos amžinos, jos nesensta. Sakyčiau, būtent antikinėms istorijoms, o ypač „Iliadai" apibūdinti šis posakis ir buvo sukurtas. Benas Johnsonas kažkada yra pasakęs: „Jos niekada neišeina iš mados, jos amžinos." Per pastaruosius tris tūkstantmečius žmogaus prigimtis nepasikeitė - kvailumas, aistra, išdidumas ir kilnumas tebėra nuolatiniai jos palydovai, tai visada bus aktualu. Šiais nepastoviais laikais, kai viskas keičiasi, žmonės ieškodami savęs mielai gręžiasi į praeitį.
Su kokiais sunkumais susidūrėte bandydama kuo tikroviškiau papasakoti Achilo
istoriją?
Šios istorijos daugybę amžių keliavo iš kartos į kartą, pavergdamos vis naujus skaitytojus, taigi jos ir dabar turi sakyti kažką svarbaus apie mus pačius. Kasdien laikraščių puslapiuose iš naujo skaitome „Iliadą", susiduriame su savanaudiškais Agamemnonais ir veidmainiais Odisėjais, regime nelaimes, beprasmes mirtis kare ir žiaurų elgesį su nugalėtaisiais. Visa tai galima rasti ir Homero epuose - jis pasakoja apie mūsų praeitį, dabartį ir ateitį.
Likote ištikima Homero tekstams. Išties jo papasakotą istoriją dabar užgožė
populiarūs mitai. Kodėl vis dėlto pasakotoju pasirinkote Patroklą? Patroklas ir Achilas į karą išeina labai jauni, beveik vaikai, jie - idealistai. Bet
Įsivaizduokite, kad turite galimybę dalyvauti Trojos kare, vilkėdama nepramušamus šarvus. Ar norėtumėt viską pamatyti savo akimis? Jei taip, katrą pusę palaikytumėt? ilgainiui jų asmenybės keičiasi, jie daug sužino apie karą ir save. Kaip Jums pavyko taip puikiai perteikti jų emocijas ir evoliuciją? Visi žinome, kaip baigėsi Trojos karas ir koks likimas ištiko Patroklą bei Achilą. Kaip manote, kur šios istorijos esmė? Kuo ji tokia patraukli?
Man labai pasisekė, kad didžiąją dalį reikiamos medžiagos jau buvau išstudijavusi prieš tai. Juk „Iliadą" nagrinėjau nuo vidurinės mokyklos laikų, netgi mano diplominis vadinosi „Achilo įvaizdžiai antikinėje literatūroje". Taigi visą reikiamą medžiagą puikiai išmaniau, ir net kai man prireikdavo ką nors pasitikslinti, žinojau, kur ieškoti informacijos.Be to, rinkdama medžiagą knygai, nuvykau į Graikiją.
Patroklo mirtis išties viską pakeičia. Ji puikiai aprašyta. Sakykit, o apie ką rašote
Jei atsirastų norinčiųjų aplankyti Graikiją ir kaimynines šalis, pakeliauti Achilo ir Patroklo pėdsakais ir pamatyti vietas, kur vyko Trojos karas, į kokius šiuolaikinius miestus jiems derėtų atkreipti dėmesį? Ką jie ten rastų? dabar?
Praleidau visą vasarą Korfaus saloje, archeologinių kasinėjimų vietoje, o paskui dar pakeliavau po Graikiją. Tai buvo nuostabu! Be šios patirties tikrai nebūčiau parašiusi knygos. Niekas neatstos to, ką ten patyriau: sėdi sau alyvmedžių giraitėje, plaukioji jūroje ir jauti, kaip Viduržemio saulė glosto pečius... Tai tiesiog nepakartojama!

Achilas - labai populiarus herojus antikinėje kultūroje, ir egzistuoja begalė istorijų apie jį. Ko gero, sudėtingiausia buvo atsirinkti, kurias iš jų įpinti į knygą, o kurių geriau atsisakyti.

Iš esmės stengiausi grįžti prie ištakų, t. y. prie Homero tekstų. Būtent todėl mano knygoje nėra garsiojo mito apie Achilo kulną. Jis atsirado gerokai vėliau. Paskaitykite „Iliadą" ir įsitikinsite, kad ten Achilas yra tiesiog puikus karys, jis nėra nesužeidžiamas. Nors kilo šiokių tokių sunkumų atsirenkant medžiagą, man patiko, kad nėra tikslaus mito.

Jei Achilas ir Patroklas išties būtų istorinės asmenybės, užfiksuotos kokiuose nors
dokumentuose, jausčiau pareigą papasakoti kiekvieną jų gyvenimo detalę. Bet kadangi jų istorijos papasakotos tiek kartų ir tokia daugybe būdų, aš galėjau nevaržoma ieškoti savojo kelio.

Jei atvirai, nepasakyčiau, kad turėjau pasirinkimą. Tikrai nesėdėjau svarstydama, koks veikėjas būtų geriausias pasakotojas. Nuo pat pradžių tai buvo Patroklas. Be jo nebūtų ir pačios istorijos. Mane visada stulbino ir žavėjo Achilo sielvartas dėl Patroklo mirties. Tai jaudinama ir netgi truputį mįslinga, nes Patroklas „Iliadoje" tėra antraeilis personažas. Homeras neatskleidžia, kodėl jis toks svarbus Achilui, mums tiesiog aišku, kad taip yra. Aš bandžiau įsivaizduoti,
koks ryšys juos siejo, - jų santykiai turėjo būti ypatingi, verti to pribloškiamo finalo, kurį aprašo Homeras.
Ko tikitės iš savo skaitytojo? Ką pasakytumėte žmonėms, manantiems, jog skaityti graikų mitus - pernelyg sunku ir visiškai neįdomu? Arba tvirtinantiems, kad vaikai patys turėtų rinktis, ką skaityti (romanus apie vampyrus, burtininkus ir t.t.), o klasikinius tekstus esą vertėtų palikti ramybėje.
Patroklas taip pat savaip patrauklus personažas. Jis - karaliaus sūnus, dar vaikystėje ištremtas iš gimtinės į Ftiją, nes netyčia nužudė kitą berniuką. Patroklas tapo artimu Achilo draugu, o Cheirono padedamas išmoko ir gydymo meno. „Iliadoje" juo žavisi daugybė karių. Homeras Patroklą vadina švelniu žmogumi - sutikite, tai gana keistas žodis kariui apibūdinti. Galbūt todėl norėjau suteikti galimybę šiam neįprastam personažui papasakoti savo istoriją.

Pasakodama Achilo ir Patroklo istoriją rėmiausi ne vien antikiniais mitais, bet ir savo patirtimi teatre. Rašydama romaną, aš kasmet pastatydavau po dvi tris Shakespeare'o pjeses. O kalbant apie personažus ir jų evoliuciją, sunku būtų įsivaizduoti geresnį mokytoją nei Shakespeare'as... Turėjau galimybę pasipraktikuoti su Hamletu, Rozalinda, Kleopatra ir karaliumi Lyru, tai padėjo man suvokti, kad turiu personažus atskleisti iš vidaus, perprasti juos dar prieš pradėdama rašyti.

Toks reginys mane labiau nuliūdintų nei pradžiugintų - nenorėčiau matyti, kaip žūsta mano mylimi herojai. Ir tuo labiau nenorėčiau prisidėti prie jų žudymo... Todėl negalėčiau pasirinkti ir pusės. Man labai patiko, kad Homeras „Iliadoje" yra nešališkas trojėnų ir achajų atžvilgiu. Hektoras ir jo šeima epe turėtų būti antagonistai, bet iš tikrųjų jie yra labai simpatiški ir tikroviški, skaitytojas nenorom jiems prijaučia - kartais net labiau nei achajams. Jei galėčiau dalyvauti kare (žinoma, vilkėdama tuos nepramušamus šarvus), veikiausiai įsikiščiau bandydama juos visus išgelbėti. Bet mes visi puikiai žinome, kuo
graikų mituose baigiasi tokios pastangos...

Bent jau aš savo romane didžiausią dėmesį skiriu neeiliniam Achilo ir Patroklo ryšiui. Patroklo mirtis - šios istorijos lūžio taškas. Žuvus Patroklui paaiškėja, kad jis - vienintelis žmogus, rūpintis Achilui labiau nei jo reputacija. Achilo širdgėla dėl Patroklo mirties - baisi, bet kartu ir didinga. Šį epizodą aš perėmiau iš „Iliados" - jis man buvo tarsi koks švyturys, juo sekdama ir nusprendžiau susikoncentruoti ties Achilo ir Patroklo santykiais.
Parengė Jūratė Dzermeikaitė
Man labai patiko rašyti apie Odisėją, todėl panorau papasakoti apie jį šiek tiek daugiau. Be to, visada žavėjausi moteriškąja „Odisėjos" puse - pavyzdžiui, Kirke ir Penelope, todėl jau dabar nekantrauju pasinerti į šių veikėjų pasaulį.

Ko gero, kelionę būtų galima pradėti nuo Tesalijos regiono šiaurinėje Graikijos dalyje. Nežinoma, kur tiksliai stovėjo Pelėjo rūmai (jeigu jie išvis egzistavo), bet Peliono kalnas iki šiol tebestūkso. Tai fantastiška vieta žygiui pėsčiomis, savaitgaliais ten netgi važinėja kalnų traukinys. Visiškai šalia yra dar viena lankytina vieta - Volo miestas. Tai gan didelis uostamiestis, į kurį žvelgdami galime įsivaizduoti antikos laikų gyvenvietę Ftijoje.

Kita stotelė galėtų būti Skiro sala, kurioje deivė Tetidė slapstė savo sūnų Achilą, perrengtą moterimi, kad apsaugotų jį nuo Trojos karo. Tai piečiausia sala Sporadų salyne, Egėjo jūroje. Skiras - gana uolėtas, ypač pietinė jo dalis, taip pat jis gali pasigirti Bizantijos laikų statiniais ir venecijietiškos kultūros paminklais, nekalbant jau apie stulbinamą kraštovaizdį ir puikius paplūdimius. Na, o jei vyrai išties nori patirti viską, ką patyrė Achilas, tuomet jiems tiesiog būtina persirengti moterimi...

Toliau siūlyčiau vykti į Aulidę Bojotijoje. Būtent čia susirinko visas graikų laivynas prieš plaukdamas į Troją. Aulidė - nedidelis miestukas, bet ten daug paplūdimių, kuriuose galima prisėsti ir įsivaizduoti laivyną bei karius, laukiančius Achilo, kad galėtų kuo greičiau išplėšti turtingą Trojos miestą.

Aplankius Aulidę, geriausia būtų keliauti į Mikėnus Peloponeso šiaurėje. Nors Achilas ir Patroklas niekada nesilankė Agamemnono rūmuose Mikėnuose, bet dabar, be pačios Trojos, išlikę vos keletas to meto kultūros lygį liudijančių griuvėsių, o mikėniškieji - vieni įspūdingiausių. Ten galėsite apžiūrėti garsiuosius Liūtų vartus ir kupolinius kapus, kuriuose buvo rastos auksinė „Agamemnono kaukė" bei „Nestoro taurė". Vaikščiodami po šį miestą pabandykite įsivaizduoti, kad jūs - išdidus, niekam nepaklūstantis Atridas. Tik nepersistenkite - Agamemnoną besimaudantį nužudė jo žmona Klitemnestra.

Apžiūrėję Mikėnus, grįžkite į Aulidę. Achilui ir Patroklui prisijungus prie graikų laivyno, jie patraukė Trojos link. Neabejotina, kad pakeliui jie turėjo keliose vietose stabtelėti. Kadangi nežinoma, kur jie galėjo sustoti, - apie tai nekalbama net mituose - galite pasirinkti bet kurią Graikijos salą. Jei pasuksite į pietus, siūlyčiau aplankyti nuostabią Lesbo salą, joje gyveno ir kūrė garsioji poetė Sapfo, Platono pavadinta dešimtąja mūza. Kiek šiauriau iškyla Lemno sala - pasak graikų mitų, ten gyveno nuodinga gyvatė, įkandusi lankininkui Filoktetui. Jos įkandimų žaizdos taip dvokė, kad į Troją skubėję graikai paliko Filoktetą saloje. Tik atsargiai, žiūrėkit sau po kojomis!

Aš rekomenduočiau rinktis šiaurinį kelią Trojos link. Žinoma, padarysite šiokį tokį lankstą, bet užtat aplankysite Stambulą. Tai neįtikėtino grožio miestas. Man pasisekė - aš ten lankiausi pavasarį, o tuo metų laiku jo grožis tiesiog gniaužia kvapą. Kur tik pažvelgsi - visur akis užkliūva už kokio nors istorijos paminklo, išlikusio nuo Hetitų arba Osmanų imperijų laikų. Štai ten ir sužinosite, kad Patroklas tikrai lankėsi Stambule. Paskutinė stotelė - Troja, plytėjusi anapus Helesponto (dabar Dardanelų sąsiauris).

Netoliese įsikūręs Čanakalės miestas - puiki vieta apsistoti, be to, ten galėsite apžiūrėti Trojos arklio modelį (kaip manoma, natūralaus dydžio), naudotą 2004-aisiais, filmuojant kino filmą „Troja". Sklinda gandai, kad Bradas Pittas pasistengė, kad jis atitektų Čanakalės miestui. Šiame mieste galėsite įsėsti į specialų autobusą, nuvešiantį jus į archeologinių kasinėjimų vietą. Atsistokite ten, tarp tų penkis tūkstantmečius istorijos menančių griuvėsių, ir pažvelkite į lygumas, kur kadaise kovėsi graikai ir trojėnai. Nors dabar ten likę vien akmenys, apima jausmas, kad ši vieta - nepaprasta, didinga. Būtinai pasiimkite švarką ar striukę - Homeras Troją vadino vėjuotu Ilionu ne šiaip sau...

Radę aukščiausią griuvėsių tašką - tai viskas, kas liko iš senovės miesto bokštų, - prisiminkite nemirtingas „Iliados" eilutes:
Pyktį Pelėjo sūnaus Achilo, deive, giedoki...

Daugybė žmonių bandė gilintis į antikinius epus - pavyzdžiui, „Iliadą" ar „Eneidą" - bet jie pasirodė jiems nuobodūs. Ir aš juos puikiai suprantu. Aš - mokytoja ir dažnai susiduriu su mokiniais, kurie mokslo metų pradžioje ateina pas mane ir prisipažįsta: „Visą vasarą skaičiau „Eneidą" ir dabar jos žiauriai nekenčiu." Man tokie pareiškimai visai nekelia siaubo - norint skaityti ir suprasti antikinius epus, reikia turėti nemenką žinių bagažą: pavyzdžiui, žinoti, kokie yra dievai ir kokie mitai apie juos pasakojami.

Epas - tai žanras, reikalaujantis iš skaitytojo puikiai išmanyti jo tradicijas - tokias kaip visų vadų ir jų laivų vardijimas, dažni pasikartojimai. Jei skaitytojas to nežino, knygos skaitymas gali virsti varginančiu darbu. Bet jei į šį pasaulį leisiesi lydimas patyrusio vedlio, kuris gali paaiškinti realijas ir trumpai papasakoti apie graikų mitus, sakyčiau, netgi draugo, kuriam patinka antikos pasaulis, tada šios istorijos atgis tau prieš akis. Kiek mena mano atmintis, kiekvienas mokinys, mokslo metų pradžioje nekentęs „Eneidos", metų pabaigoje man pareikšdavo, kad Vergilijus ir jo „Eneida" jiems labai patiko.
Rašydama „Achilo giesmę" siekiau padaryti taip, kad knyga galėtų mėgautis net ir tie skaitytojai, kurie nieko nežino apie „Iliadą". Norėjau papasakoti jiems viską, ko reikia, kad jie nevaržomi galėtų sekti knygos veiksmą ir patirtų Homero istorijų poveikį taip, kaip tai patyrė pirmieji jo klausytojai. Norėjau, kad jiems tai būtų pramoga, o ne tyrinėjimų objektas.

Gera žinia, kad jei kam nors klasikiniai tekstai nepatiko mokykloje, jis visada gali grįžti prie jų vėliau - galbūt tada suvoks, jog jais išties galima mėgautis. Atsimenu, skaičiau Toni Morrison „Sulą" dešimtoje klasėje ir visiškai jos nesupratau. Po kelerių metų vėl pasiėmiau ją ir tiesiog įsimylėjau. Taigi, niekada nevėlu grįžti prie knygos, kurios kažkada nesugebėjai įveikti!

Ko tikiuosi iš skaitytojų? Norėčiau išgirsti iš jų, kad mano romanas įkvėpė juos pasidomėti graikų mitologija, gal net paskaityti „Iliadą". Taip pat viliuosi, kad mano knyga padės kovoti su homofobija, kurios mūsų pasaulyje tikrai per daug.
Rašydama romaną daug galvojau apie žmogaus atsakomybės jausmą. Patroklas nėra herojiškas personažas - bent jau ne ta prasme, kaip įsivaizduojame Achilą. Patroklas - eilinis žmogus. Bet jis gali daugiau nei pats numano - tie epizodai, kai jis padeda kitiems ir siūlo tai, ką pats laiko tik nereikšminga paslauga, turi milžinišką reikšmę net ir šiais laikais. Gal mes ir ne Achilai, bet galime būti bent jau Patroklais. Kaip išlikti etiškam tokiomis aplinkybėmis? Ir kokią vertę turi moralė tokiame žiauriame pasaulyje?

# data[].attributes.attachment_link.title
Rašytoja Madeline Miller: „Norėčiau, kad mano romanas įkvėptų perskaityti „Iliadą" - Bernardinai.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Rašytoja Madeline Miller Amerikietė Madeline Miller, kurios debiutinis romanas „Achilo giesmė" (iš anglų kalbos vertė Adonė Grendienė, išleido „Tyto alba") buvo apdovanotas Orange literatūrine premija, gimė Bostone, užaugo Niujorke ir Filadelfijoje. Browno universitete įgijo klasikinės filologijos bakalauro ir magistro laipsnius. Daugiau kaip dešimt metų Madeline Miller moko aukštesniųjų klasių moksleivius lotynų bei graikų kalbų ir veda [...]