# data[].attributes.headline
Осемнадесета песен - Прекрасният свят върху щита на Ахил

# data[].attributes.subject
Осемнадесета песен - Прекрасният свят върху щита на Ахил

# data[].attributes.body
Решил да влезе в битка и да отмъсти за приятеля си, Ахил получава обещание от майка си Тетида, че ще бъде дарен с нови доспехи, изковани от ковача на боговете Хефест. Богинята се качва на Олимп, моли куция майстор и той веднага се заема с изковаването на новото Ахилово въоръжение. В описанието на изработването поетът отделя най-много място на щита, върху който Хефест изобразява в няколко кръга разнообразни картини. Хефестовият рисунък започва с разполагането на земята, небето и морето, слънцето и съзвездията. Едва след това Хефест се заема със света на човека. Също като поета Омир в "Илиада" той обхваща много страни на човешкото съществуване. Хефест представя сватба и съдебен процес, сцени от живота в града и на полето. Той ги разполага в контраст, подобен на този, с който Омир изобразява в "Илиада" редом воюване и мирен труд. Представеното обсаждане на град върху щита е като че ли самата Троянска война в умален вид. Макар и миролюбец, поетът отразява неизбежната за онова време война като страна на многоликата човешка действителност, която той се стреми да обхване цялостно. Върху щита на Ахил са изобразени редица реални моменти от човешкото всекидневие, но то не изглежда нито тъжно, нито прозаично. Във всичките си проявления и върху щита, и в цялата поема човешкият свят изглежда прекрасен и празничен. В него липсва грозота, нищета и безнравственост. Разбира се, това е един вид идеализация, която е характерна за класическия героически епос. От друга страна, при запазената цялостност и материалност на света, без да бъде реалистично, Омировото изображение има реалистично внушение. То поражда радостно чувство, възхищение и привързаност не към абстрактни идеи, а към реалния свят на човека и природата.

# data[].attributes.body
Шеста песен е една от най-силните и въздействащи песн в цялата творба.В нея се разкриват общочовешките чувства на героите.Битовата семейна сцена и разговорът между двамата съпрузи вълнува с чистотата и искреността си, както и с мотивите ,заради които Хектор се връща на бойното поле. Положението на троянците е критично. Един от братята на Хектор го съветва да се върне в града и да накара жените да умилостивят с дарове и молитви богинята Атина, за да спре да помага на Диомед. Също така той иска да намери и да върне на бойното поле внезапно изчезналия Парис, но се сблъска с уплахата му. Заедно с това се надява да зърне поне за малко семейството си-любимата Андромаха и свидната си рожба Астианикс,но не ги открива вкъщи.Те се срещат при Скейските порти.Тази мирна сцена е ярък контраст на бойните действия в “Илиада”. На това място, което се явява като граница между мира и войната се разиграва най-драматичния момент в цялото произведение.Срещата им е изпълнена с много топлина и човешки чувства, изказани с безмълвен жест. Андромаха притичва и посреща Хектор.Той се усмихва “загледан безмълвно в детето”.Срещата е неочаквана за Андромаха. Тревогата и радостта й избликват в порой от сълзи.Тя иска да задържи по-дълго съпруга си и хваща ръката му. Жестът и е пестелив,но в него тя влага обич,нежност и грижа. Срещата между двамата съпрузи,би трябвало да е гореща и пламенна.Но нещо внася смут в отношенията им.Това е войната,която не зависи от волята им и разполага с живота и с щастието им.Прощаването между тях е изпълнено с трагизъм.Усещат се наближаващи скръбни събития.Това усещане носят думите, които си разменят двамата влюбени. Андромаха казва: "Хекторе,клети!Погубвате твоята храброст. Не жалиш своето невръстно детенце,ни мене, злочестната майка,скоро без теб ще остана, понеже ахейците дружно скупчени теб ще нападнат, и тъй ще ти грабнат живота." Подобно предчувстие се долавя и в отговора на Хектор: "В Арос робиня ще бъдеш… Мъртъв дано ме покрие надгробна могила в земята,за да не чувам вика ти и твойта неволя не виждам!" Всички тези предчувствия карат съпругата да моли любимия си да не се връща на бойното поле,а да остане да брани крепостта.Хектор е изпълнен с любов към нея,но не може да остане.Това противоречи на войнската му чест.Славата му го задължава да бъде пръв сред троянците.В това отношение Хектор е типичен епически герой.Победите му са победи за всички троянци,в него е събрана надеждата на цяла Троя – той не би могъл да се държи недостойно.Всяка проява на страх от негова страна би донесла срам за всички. Дълбоко душата си той усеща падането на “Свещената Троя” и искрено страда със страданието на обречените.За него изборът е само един – да умре достойно.Това,което най-много измъчва Хектор е съдбата на Андромаха.Ако Троя падне, тя ще бъде робиня,ще бъде отнета свободата и.Съзнаването.че няма да може да и помогне,въпреки днешната си слава,го прави трагичен герой.Той разбира своята безпомощност и това го кара още повече да се стреми към бойното поле. Предпочита смъртта пред робското безсилие, Хектор е доблестен боец, който се сражава за слава,защитавайки отечеството си. Вярва че славата му ще го надживее: "Всеки ще каже,когато те види проливаща сълзи: “Ето жената на Хектора,който по храброст бе първи от конеборци троянци,когато се биха при Троя.” За него е върховен дълг да защити родителите, семейството и града си.Войната е средство,чрез което може да бъде опазен мирът. Много по-подчертана обаче е бащината обич на Хектор.Той сваля шлема,от който се плаши малкият Астианикс. Взима го на ръце и го целува.Но това не е само израз на бащина обич.Той вижда в лицето му бъдещия цар на Троя.Онзи, който ще стане бранител на родния град.Бащината привързаност е нещо лично,но тя е и въплъщение на обичта и дълг към родината. С гореща молба се обръща Хектор към боговете,от които иска те да дарят на сина му мощ,сила храброст,по-големи от неговите.Мечтае за величие на сина и народа му.Това го кара за миг да забрави войната.Но към нея я връща усмивката през сълзи на Андромаха.Хектор я забелязва и обзет от жал,я погалва.Жестът му показва възвишената съпружеска любов.Казва и успокоителни думи,но самият той не е спокоен.Измъчва го противоречието между обзелите го чувства и общия дълг.Съпругата му го разбира и се съгласява с него.Тя лее горчиви сълзи,но не го спира.И двамата разбират,че не може да съществува семейно щастие без мир в родината.Каквато съдба има Троя,такава ще имат и те,нейните жители.Примирен Хектор дава кураж на Андромаха да понесе съдбата решена вече от боговете.Щом не може да избяга от съдбата си,човек трябва да се примири с дълга си. Чрез тази въздействаща сцена Омир въвежда в “Илиада” темата за мирния живот. Тя звучи като химн на съпружеската вярност. Духовното единство на героите, необичайно за античността и привлекателната сила на мирния живот, доказват дълбокия хуманизъм на Омир.

# data[].attributes.headline
Втора песен - Бунтът на Терсит (ЛИС)

# data[].attributes.subject
Втора песен - Бунтът на Терсит (ЛИС)

# data[].attributes.body
От древността до нас са достигнали много малко литературни творби, които отразяват начина на живот на древните хора, тяхната религия и мироглед за живота. В достигналата до нас “Илиада” на древния певец Омир се разказва за една тежка и продължителна война между троянците и древните елини. В цялото произведение се възхваляват ахейците, техните герои, победата им над Троя и са показани трудностите, през които преминават. Една от тези трудности е протестът на Терсит. Във втора песен на епоса го виждаме за пръв път на общото събрание, когато се нахвърля с обвинения срещу Агамемнон. Този на пръв поглед грозен човек е хармония от отрицателни качества: “…с гърбица, куц, кривоглед, раменете му хилави бяха, вгънати силно навътре и сведени чак до гърдите. Имаше остра глава само с няколко щръкнали косми.” Той се отличава от другите войници със своята съзнателност. Протестът срещу родовата аристокрация е израз на възмущението му от постъпките на “сина Атреев”. Не може да понесе подигравките с войниците и опълчвайки се срещу Агамемнон си печели много врагове. В обвинителните му думи прозира надигащият се глас на народното недоволство. Но този социален глас не интересува Омир, макар че като обективен писател го вписва в поемата. Според него постъпката на Терсит, породена от завист и вродено упорство, е дръзка и недостойна. Тя е изтълкувана като нарушаване на военната дисциплина и заплаха за ахейското единство, единство въплътено в образа на Агамемнон. Поради тази причина оценката на Омир за образа на Терсит е подчертано отрицателна. Той е единственият отрицателен герои в целия епос. Обвиненията на Терсит срещу Агамемнон, че настоява да воюват при Троя за лични облаги, му печели много неблагоприятни отношения. Въпреки очакванията му войската не го подкрепя и неговата реч не успява да предизвика могъщата сила на народа. Единствен Одисей, от целия съвет, се наема да защити авторитета на цар Агамемнон пред войската и другите вождове: “…само да чуя отново така да дърдориш безумно,… …ако те мигом не хвана и твоите дрехи не смъкна, плаща с хитона, които покриват ти срамните части ще те изпратя разплакан при нашите кораби вити вън от съвета изгонен позорно със удари тежки. Рече и сам го зашиба със жезъла твърд по плещите.” Дръзките думи на Терсит са начало на социалното недоволство. Недоволство, което Омир не приема. Макар и прав в своите убеждения той бива унизен пред всички. Чрез плача и смутения му поглед се разкрива как първият бунтар се засрамва и “…си седна, сгърчен от болки,…” Във втора песен е показан стремежът на вождовете да пренебрегнат и заглушат гласа на народа. Показано е какво се случва с тези, които дръзнат да се опълчат на властта. Власт притежавана от хора алчни и ненаситни като Агамемнон. Такива алчни и ненаситни хора съществуват и днес. Именно те притежават властта и днес.

# data[].attributes.headline
Първа песен - Гневът на Ахил - ключ към темата за войната и мира в "Илиада" (ЛИС)

# data[].attributes.subject
Първа песен - Гневът на Ахил - ключ към темата за войната и мира в "Илиада" (ЛИС)

# data[].attributes.body
Омировата „Илиада” е образцова творба както по произхода си, така и по съдържанието си. Поставил началото на литературата, епосът задава още в зората на човечеството вечните проблеми, които го вълнуват и са социално значими и до днес.
Голямата тема на творбата е Троянската война и тя е разкрита чрез „малката” тема – темата за Ахил. Гневът на Ахил отключва сюжета на поемата и става причина за последвалите нещастия на ахейците. Разказвайки за петдесетина дни от последната година на Троянската война, „Илиада” всъщност очертава една широка панорама на античния живот, в който човекът се движи между враждата и помирението. Гневът и отмъщението са познат митологически мотив и в неговото клише афектът от нанесената обида се утолява от възмездието за нея. Подмолният пласт на художествения текст обаче поражда въпросите за смисъла на войната и мястото й в живота на стария родов свят.
Оригиналният принос на Омир в познатия сюжет е идеята за помирението. Каквото и благо да защитава войната, тя не изчерпва човешкото съществуване, нито е представителна за него. Битието на човека е положено в мирните дейности и радости: труд, семейство, приятелство, уважение, щастие. Всички сюжетни цялости в творбата имат за посока движението от гнева и отмъщението към помирението – и за Ахил, който се помирява със стария Приам, и глобално за цялата война – с временния мир между ахейци и троянци. Това придава общочовешки смисъл на поемата.
Няма да е редно да приписваме на Омир актуалните днес съмнения в смисъла на войната. В поемата обаче отсъстват важни моменти от Троянския митологичен цикъл – като причината за войната, открадването на Елена или пък превземането на Малоазийския град с помощта на дървения кон. За сметка на това са избрани сюжетни елементи, които не са измежду най-атрактивните, защото класическият епос се интересува от друго – какво е мястото на героя по отношение на колектива, каква е заслугата му за опазването на колективното благо. В този смисъл гневът става достатъчно значим факт, защото има отношение към съдбата на общността.
Думата „гняв” е ключова в текста. Първите стихове на „Илиадата” призовават музата да възпее гнева на Ахил. Като имаме предвид, че епосът възпява най-важните, най-паметните и най-значимите неща в колективното минало, разбираме, че едно афектно състояние е изведено до позицията на ценност, която заслужава да бъде обект на повествованието наравно с най-славните подвизи на героите. Това не е обикновено чувство, а стихия, която има определящо значение за съдбата на цялата войска. Но то е и похват, който придава епичност и мащабност на произведението, защото накъсо обобщената картина на последствията му отвежда към божествената воля: „Тъй волята Зевсова стана.” От тук се начева широкият и пълноводен разказ не просто за една крамола, а за живота и смъртта на древните елини, за техните копнежи и мечти, за техните славни подвизи и също така славни поражения.
Избухването на гнева на Ахил е реакция срещу произвола на Агамемнон. Богоравният герой с основание оспорва каприза на пълководеца да получи нов дял от плячката в замяна на Хризеида, която е върнатата на баща й. С това той става защитник на накърненото колективно право. Всеки е получил своя дял, съответстващ на заслугите му за победата. Без съмнение в свадата между Ахил и Агамемнон Ахил е героят, на когото симпатизира поетът. В него е вложено естественото разбиране за справедливост и достойнство. Затова той яростно и невъздържано обвинява царя в користолюбие и ненаситна алчност, които застрашават вътрешния ред и живота на смелите воини. В своята реч той напомня, че цялата военна операция срещу Троя заради честта на Атридите, следователно Агамемнон би трябвало да зачита приноса на съюзниците си: „Аз не съм тука пристигнал за копиеметци троянци, / с тях да се бия, понеже не са ми в нищо виновни…/ Все пак, кучеоки, потеглихме в твоята чест и честта на Атрид Менелая / в мъст над троянци.” Думите на Ахил връщат текста към мотива за гнева и отмъщението, което е в основата на цялата война. Мотивът на Агамемнон да тръгне срещу „високопортната” Троя е обидата над личната му чест, а на Ахил войнското призвание.
В справедливия си гняв обаче Ахил сам поражда несправедливост – той става причина за „безбройните беди” на ахейците. Героят не само отказва да се бие в следващите дни, но и настоява майка му, богинята Тетида, да измоли от Зевс да вземе под покровителството си троянците, а ахейците да погинат, изоставени от боговете. По този начин, подобно на Агамемнон, неговото честолюбие накърнява колективния интерес и е в ущърб на голямата задача. Това усложнява характерите на героите и придава на изображението пластичен и реалистичен рисунък. И двамата персонажи са подвластни на своите чувства и се стига до значителни загуби, преди те да узреят за своето примирение. Същевременно това е част от разбирането на Омир за човека, изтъкан пот противоположности и страсти.
Оттеглянето на Ахил от бойното поле става причина за смъртта на най-близкия му приятел. Като вижда колко смели и дръзки стават троянците, когато в редовете на противника им липсва „най-смелият измежду мъжете”, Патрокъл иска доспехите на Ахил, за да залъже враговете, че Ахил се е завърнал в битката. Това му е струвал живота, но тази скъпа жертва връща Ахил в стана на ахейците. Двамата вождове се помиряват в името на отмъщението, което Ахил жадува за приятеля си. Той стига до това решение не вследствие на някакви съзнателни разсъждения, а под напора на събитията. Външния подтик на сюжетните действие е основният способ за развитието им в Омировия епос.
Постъпките на Ахил са организиращият център на творбата. Неговият гняв причинява страданията на гърците, но отмъстителната му стихия донася многобройни загуби и за троянците. В конструирането на епическия сюжет Омир въвежда принципа на дублирането на известните мотиви. В основата на Троянската война лежи спор за жена (Елена), конфликътъ между Ахил и Агамемнон е също заради жена (наложницата Бризеида). Паралелизмът се открива и в двата плана на повествованието – човешкия и божествения: на земята воюват гърци и троянци, а на небето боговете също воюват, разделени на два лагера, подкрепящи враждуващите страни. В геометричната епоха (XI-VIII в. пр. Хр.), когато е създадена „Илиада”, симетрията е основен белег за божественото и красивото. Дублиращите паралели са израз на разбирането за хармония и чрез тях се провежда стремежът на древния аед към съвършенство на словото.
У Омир гневът завършва с помирение: Ахил се помирява с Агамемнон (XIX песен) и във военните действия настъпва обрат в полза на ахейците. Ако свадата между царете е завръзката, то мирът между тях е развръзката в композицията на творбата. Много по-значещо обаче е помирението на Ахил с Приам, бащата на убития от него Хектор (XXII песен). Елинският герой е изтъкан от противоречия, у него всички чувства са разтърсващи и с еднаква искреност владеят съществото му без остатък. Така той плаче и страда за убития другар (Патрокъл), така без жалост отмъщава за него, така с думи напада Хектор, преди да го съсече: „Куче! Недей ме заклева в родители, ни във колени! / Ако гнева и сърцето си слушам, месата сурови / бих ти накълцал и гълтал за злото, което ми стори!”. Нечовешка е неговата жестокост към умиращия защитник на родния си град. Варварско е след това отношението му към загиналия – той скверни тялото му, като го влачи край стените на Троя пред погледите на близките му. Но със същата първичност съчувства на Приам при срещата, в която бащата идва да откупи тленните останки на сина си.
Нито един митологически факт тук не е тълкуван еднозначно, а с цялата сложност на житейската ситуация. Ахил е едновременно горд и сприхав (свадата с Агамемнон), справедлив и егоистичен (отношението към разпределението на плячката), безсърдечен и нежен (отношението му към врага и приятеля). Но такъв двойствен е и целият свят на Омир. Хората са жестоки и отмъстителни и благородни и любящи едновременно. Както в поемата се редуват бойни сцени със сцени на мир и труд (в този смисъл ролята на XVIII песен с изобразените върху Ахиловия щит картини на обикновения бит е изключително голяма), така и в живота на древните се редуват радости и скърби, надежди и погроми, важно и маловажно. За античния човек войната е труд и битие, тя е средство за опазване на племенната ценност, но от друга страна – може да бъде агресивно вмешателство в чуждия свят. В далечните времена на древността добиването на благото за общността е само по себе си ценност и на нея се подчиняват всички.
Посланията на „Илиада” могат да се разчетат не само в контекста на породилата ги епоха. В тях е заложено разбирането на Омир, че независимо от многото болка, която войната донася, остава извечният стремеж на човека за щастие и доброта. Поемата завършва с откупването на тялото на Хектор и със смиряването на безсърдечната жестокост пред повеите на човечността, защото въпреки историческата и митологическата истина (Троя е разорена), текстът настоява на хуманната истина. А тя признава за естествено човешко състояние съзиданието и мира, живота и надеждата.

# data[].attributes.body
През нощта Зевс не спи, а крои планове как да удовлетвори молбата на Тетида за възмездието на Ахил. Той решава да изпрати гибелен сън на Агамемнон. Сънят се явява на Агамемнон в образа на Нестор и му казва, че сега ще е по-лесно да превземат Троя, тъй като боговете вече не спорят и Хера е придумала всички, че Троя трябва да падне. След този сън Агамемнон е обзет от пламенни чувства и свиква войската за съвет. На този съвет той разказва за съня си и ги подготвя за бъдещата битка. Събират се войски от всички краища. В следващата сцена времето вече е друго, изминали са 9 години откакто Агамемнон и всички войски на негова страна са пред портите на Троя и продължават да преследват, обещаната от Зевс победа. Агамемнон заговаря на войниците с патосен глас и разбулва духовете им, като им казва с хитрост да превземет града, но войските, които не чуват плана му, смятат, че той се предава и хукват обратно към своите кораби, за да се отправят към домовете си. Това щяло и да се случи, ако не се намесва Хера, която изпраща Атина Палада да придума войните да се върнат. Тя първо наговаря Одисей да се върне и да се бие, а и да помогне да върнат останалите войници обратно. Той се съгласява и започва да обхожда войските от стан в стан и да ги придумва да останат. Той успява и всички се връщат обратно. Всички войски пак се събират, а Одисей ги призовава да проявят търпение, напомня им за предсказанието на Калхас, който предрекъл, че 9 години ще водят войната и чак на десетата ще превзвмат Троя. Нестор също ги призовава да останат, но той ги заплашва, че който припари до кораба си ще срещне гибелта си още по-рано и, че те трябва да отмъстят за Елена. Той съветва Агамемнон да раздели войските по род и по племе, за да е сигурен, че всеки ще се бие до край. След като вземат решение за развоя на войната те принасят жертва на зевс, но Зевс не чува молбите им. Агамемнон събира всички бойци край река Скамандър, а Атина ги обхожда и им вдъхва смелост. Агамемнон моли Музите да му изброят всички войски и те го правят

# data[].attributes.body
Предзнаменование за бъдещата свада на Ахил и Агамемнон, която ще доведе до падането на Троя. Причината за въпросната свада става отказа на Агамемнон да върне дъщерята на жреца Хриз, която Агамемнон е получил като награда от скорошна битка. Старецът Хриз пристига в Аргос с богати дарове, с които да откупи дъщеря си, но Агамемнон грубо му отказва и го гони от ахейския стан. Обиден и покросен, Хриз, се връща в град Хриза и се моли на бог Аполон да накаже ахейците за грубата обида и да върне дъщеря му. Бог Аполон, защитник на град Хриза, чува молбата на своя любимец и изпраща дъжд от стрели, които цели 9 дни обсипват ахейския стан. На десетия денАхил събира ахейските войни на съвет, за да обсъдят как ще се справят с това нещастие и най-вече, защо боговете са ядосани и им пращат гибелните стрели. Тогава гадателя Калхас им разкрива причината за божия гняв, а именнно грубия отказ на Агамемнон да върне Хризеида на баща й. Калхас им казва, че трябва да върнат щерката хризова и да направят хекатомба на бога, за да го омилостивят. Чувайки това, Ахил предлага на Агамемнон да върне Хризеида на баща й, а при следващата битка той да получи дваж по голяма награда, за да покрие загубата му. Но Агамемнон не ще и да чуе за тази развръзка и казва, че би се съгласил само, ако Ахил му отстъпи своята награда – хубавата Бризеида. Ахил се гневи и двамата си разменят остри думи и свадата се разгаря. Боговете разбират за тяхната разпра и Хера моли Атина Палада да слезе на земята и да смири Ахил. Така и става, а пък Нестор, който е по-възрастен от тях и по-мъдър съветва и двамата да отстъпят и да не се карат напразно. Ахил с мъка преглъща острите думи и накрая отстъпва оред царя ахейски. Съветът се разотива, а Агамемнон изпраща цар Одисей с щедри дарове за Аполон и заедно с Хризейда да отпътуват за Хриз и да омилостивят бога. След това веднага праща свои слуги в шатрите на Ахил, за да вземе Бризеида. Така и става, Ахил с нежелание и много скръб на сърцето предава Бризеида на слугите. После наскърбен и угорчен той отива на брега на морето и моли майка си, Тетида, да му помогне да възвърне честта си за нанесената обида от Агамемнон, като иска тя да помоли Зевс да накаже за това дело царя ахейски. Тетида, виждайки чедото си да страда се съгласява и му обещава да отиде при Зевс и да го помоли за тази услуга. Зевс се завръща от гостуването си отвъд океана и Тетида веднага отива да изпълни обещанието си. Тя отива при Зевс и му разказва за свадата на двамата войни и го моли да накаже Агамемнон като му напомня, че някога тя му е спасила живота и сега е ред на Зевс да и върне услугата. Изправен пред труден избор Зевс се двоуми, защото знае, че Хера е люта защитничка на ахейците и цар Агамемнон и ще трябва да се влезе в спор с нея, но накрая се съгласява. Тетида напуска двореца и, както предполага Зевс Хера вече е узнала за даденото обещание към Тетида и злъчно започва да го укорява, но Зевс, всемогъщ бог на боговете, я заплашва да не го ядосва, за да не пострада. След което боговете пируват цял ден и на вечерта си лягат.