# data[].attributes.attachment_link.title
Bernstein Thanks Shostakovich In Moscow (1959)

# data[].attributes.headline
ehrlos, heerlos und wehrlos ("æreløs, forsvarsløs og værgeløs")

# data[].attributes.subject
ehrlos, heerlos und wehrlos ("æreløs, forsvarsløs og værgeløs")

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lynkursus i besættelsestiden
Hvad skete der under Anden Verdenskrig i Danmark?

Her får du en hurtig oversigt over besættelsens historie, fra 9. april 1940 til 4. maj 1945.

Læs om besættelsen og følg udviklingen fra bred accept af samarbejdspolitikken, til modstand. Vareknaphed, rationering, mørklægning og et stadigt mere nedslidt land satte sit præg på udviklingen og på befolkningens holdning.

# data[].attributes.attachment_link.description
Lynkursus i besættelsestiden Hvad skete der under Anden Verdenskrig i Danmark? Her får du en hurtig oversigt over besættelsens historie, fra 9. april 1940 til 4. maj 1945. Læs om besættelsen og følg udviklingen fra bred accept af samarbejdspolitikken, til modstand. Vareknaphed, rationering, mørklægning og et stadigt mere nedslidt land satte sit præg på udviklingen og på befolkningens holdning.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildekataloget er en samling af digitaliserede kilder fra Rigsarkivets samlinger, som gør det let at bruge originalt kildemateriale i undervisningen. Materialet er organiseret efter tidsperiode, type og tema, og du kan bruge søgefeltet til at finde frem til lige præcis det, du skal bruge. Ved at klikke på kilden får du adgang til det digitaliserede originaldokument og en læsevenlig, transskriberet udgave, som eleverne kan støtte sig til når de arbejder med teksten. Det hele er gratis og lige til at downloade og printe ud.

Ved nogle af kilderne får du et link til de af Rigsarkivets undervisningstilbud, som kilden indgår i. Her finder du også lærevejledninger samt arbejdsspørgsmål til kilden, som eleverne kan arbejde videre med. Kildekataloget udvides jævnligt med nye kilder.
Materialet er gratis

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildekataloget er en samling af digitaliserede kilder fra Rigsarkivets samlinger, som gør det let at bruge originalt kildemateriale i undervisningen. Materialet er organiseret efter tidsperiode, type og tema, og du kan bruge søgefeltet til at finde frem til lige præcis det, du skal bruge.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dansk militær enhed, som under 2. Verdenskrig deltog i krigen på Østfronten. Korpset blev oprettet på initiativ af Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti (DNSAP) efter Nazitysklands angreb på Sovjetunionen i juni 1941. Korpset blev først ledet af C.P. Kryssing, senere af C.F. von Schalburg og senest af K.B. Martinsen. Den danske regering accepterede, at danske officerer meldte sig til Frikorps Danmark.

I løbet af 1942 blev frikorpset indsat på Østfronten og led betydelige tab. I foråret 1943 blev Frikorps Danmark opløst, og mandskabet gik ind i et SS-regiment. Det anslås at ca. 7.000 danskere meldte sig til tysk krigstjeneste. Efter krigen blev ca. 3.300 straffet med fængsel i op til fire år for deres deltagelse.

# data[].attributes.attachment_link.description
Dansk militær enhed, som under 2. Verdenskrig deltog i krigen på Østfronten. Korpset blev oprettet på initiativ af Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti (DNSAP) efter Nazitysklands angreb på Sovjetunionen i juni 1941. Korpset blev først ledet af C.P. Kryssing, senere af C.F. von Schalburg og senest af K.B. Martinsen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Comment expliquer la rafle du Vel d'Hivà quelqu'un qui n'en aurait jamais entendu parler ?
Laurent Joly. On peut partir de son nom. Une " rafle ", cela veut dire que des personnes sont arrêtées en masse. Ce ne sont pas des interpellations individuelles ou ponctuelles. C'est une vaste opération de la police parisienne qui vise 35 000 juifs étrangers et leurs enfants (qui eux sont français, car nés en France, pour la majorité d'entre eux), à Paris les 16 et 17 juillet 1942. En moins de deux jours, 12 884 sont arrêtés au final. Et puis il y a le " Vel d'Hiv ", ou " Vélodrome d'Hiver ", qui était un palais des sports dans le 15 e arrondissement. Les familles arrêtées y sont incarcérées sans connaître leur sort. Les Allemands ne disent pas clairement ce qui attend les prisonniers. À Auschwitz, les chambres à gaz sont prêtes, mais pas les crématoires. Les nazis ont donc besoin d'un peu de temps avant de déporter les enfants, tous destinés à la chambre à gaz, contrairement aux adultes dont certains rentrent dans le camp pour y périr comme esclaves. Au final, presque toutes les personnes arrêtées ont été déportées dans les deux mois. Seule une centaine de ces victimes survivra.

Le fait que des enfants soient arrêtés et séparés de leurs familles choque une partie de l'opinion qui ne peut comprendre ce que cachent les séparations et déportations annoncées dans des convois différents.

Quelles sont les recherches historiques qui avaient été menées jusqu'à présent ? Quelle est l'originalité de votre livre-enquête ?
L. J.Les mécanismes de la collaboration étaient bien connus, notamment grâce aux travaux d'historiens comme Michaël Marrus, Robert Paxton et surtout Serge Klarsfeld. On sait généralement comment ont œuvré l'État français, les politiques et les services administratifs pour livrer des milliers de juifs à l'occupant. En revanche, la recherche avait moins avancé sur le recueil et l'analyse de témoignages et surtout sur la dimension policière de la grande rafle. Les sources étaient à la fois abondantes depuis une trentaine d'années, extraordinairement disséminées et parfois enfouies au sein de milliers de documents d'archive. Le seul livre de recherche dont on disposait était La Grande Rafle du Vel d'Hiv de Claude Lévy et Paul Tillard, deux anciens résistants, paru en 1967. C'est un livre important, principalement fondé sur des témoignages émouvants, qui marqua les esprits lors de sa parution. Mais c'est un livre " militant ", forcément lacunaire - dans les années 1960, les archives de l'État étaient encore fermées (elles n'ont été ouvertes que dans les années 1980 et, sans restriction, que depuis une vingtaine d'années).

Il fallait aussi affiner les chiffres et mettre au jour de nouveaux aspects, comme la rafle après la rafle, l'opération continuant en fait à bas bruit jusqu'à la fin du mois d'août 1942, aboutissant à l'arrestation de 1 200 victimes supplémentaires. J'ai également quantifié le nombre d'individus arrêtés les 16 et 17 juillet 1942 en conséquence de la loi de Vichy du 22 juillet 1940 instituant la révision des naturalisations opérées depuis 1927 (ces personnes devenaient dès lors étrangers ou apatrides car déchues de la nationalité française suite à cette loi de 1940, NDLR) : cela représente environ 100personnes sur les 12 884 arrêtées en tout.

Comment avez-vous procédé pour étudier de nouvelles sources ?
L. J. Une des premières difficultés tient au fait que beaucoup d'archives ont été détruites après la guerre. La plupart des documents ayant trait à la préparation administrative, logistique et policière sont généralement perdus. En revanche, depuis une vingtaine d'années, nous avons accès à ce que l'on appelle les " fichiers juifs ", un ensemble de fiches établies par la Préfecture de police pour recenser les juifs alors présents à Paris et en banlieue. En croisant ces documents avec une base de données établie par Serge Klarsfeld à partir des listes détaillées des convois de l'ensemble des déportés juifs de France, j'ai pu identifier 90 % des personnes arrêtées les 16 et 17 juillet 1942. Une autre source importante a été ce qu'on appelle les " dossiers d'épuration administrative ". Ce sont des documents établis à la Libération et qui incriminent les agents de la Préfecture de police accusés de " collaboration ". Il en existe environ 4 000, ouverts à la recherche depuis une vingtaine d'années. La seule méthode possible a été de les consulter un par un.

Au final j'ai pu en identifier 150 ayant directement trait à la rafle et à ses suites. Ces dossiers sont très riches. Ils contiennent des " paroles " de policiers (pour se justifier), des témoignages de victimes, de concierges (souvent accablants), et des copies de rapports d'arrestation, totalement inédits.

Que vous ont plus généralement appris ces documents et témoignages inédits ?
L. J. Ils permettent de reconstituer ce qui s'est passé de façon extraordinairement fine et concrète. Cela concerne le rôle de voisins ou de concierges par exemple. À l'époque, le nom des locataires n'est pas indiqué comme aujourd'hui sur les boîtes aux lettres ou les interphones. Tout passe par les concierges qui distribuent le courrier et collectent les loyers. Les policiers sont obligés de leur demander d'identifier les familles pour procéder aux arrestations. Or les concierges peuvent avoir des attitudes très différentes d'un immeuble à l'autre. Certains prétendent que les personnes sont absentes, alors qu'ils savent qu'elles sont dans leur appartement. D'autres au contraire insistent pour que les policiers cherchent mieux, lorsqu'ils pensent que des familles sont restées cachées dans l'immeuble. À l'époque les loyers sont collectés tous les trois mois, le 15, et ce fut le cas la veille de la rafle qui a débuté le 16 juillet. Les concierges savent exactement qui est présent et sous quel nom. En croisant les documents que j'ai retrouvés avec d'autres, comme les rares rapports d'arrestation qui nous sont parvenus, on redécouvre toute l'histoire d'un quartier ou d'un immeuble durant la rafle.

Pourquoi ces documents n'ont-ils pas été étudiés plus tôt ?
L. J. Les retrouver ou les croiser était un travail long, difficile et souvent ingrat. Vous pouviez passer des semaines à éplucher des centaines de dossiers d'épuration sans trouver la moindre information sur la rafle du Vel d'Hiv. Et puis d'autres fois vous aviez plus de chances et vous découvriez une mine de renseignements dès le premier dossier ouvert.

J'ai l'habitude d'éplucher ce type de documents, de les rattacher à un contexte ou à des évènements connus par ailleurs. En tout cas ces données, ainsi que le travail de collecte archivistique que j'ai réalisé, sont désormais disponibles pour tout historien qui souhaiterait aller plus loin.

Certains récits vous ont-ils particulièrement ému, frappé, intéressé... ?
L. J. Oui bien entendu. D'autant que j'ai écrit ce livre tout en participant à un film documentaire donnant la parole à des témoins et survivants de cet évènement. Forcément, j'ai été particulièrement ému lorsque les récits de personnes ayant vécu la rafle entraient en résonance avec les archives que j'avais étudiées. D'un seul coup l'histoire se dotait d'une épaisseur dont aucun document ne peut rendre compte.

Pourriez-vous donner des exemples ?
L. J. La famille Dzik est emblématique. À l'époque c'est un foyer pauvre, la mère est handicapée et le père malade. L'un de leur fils a été arrêté puis libéré de Drancy pour des raisons médicales ; il souffre de graves problèmes psychologiques et d'un ulcère. Deux de leurs filles, Esther et Fanny, échappent à la grande rafle, mais se retrouvent livrées à elles-mêmes. Fanny, 16 ans, est arrêtée en novembre 1942. Esther est prise lors d'un contrôle à la sortie du métro en août 1943. Les deux sœurs se retrouvent par hasard à Auschwitz. Alors que Fanny perd ses dernières forces, elle supplie Esther de survivre : " Maintenant tu me promets, tu as encore une chance, la guerre va bientôt finir, si tu reviens fais ton possible pour revenir, pour raconter ce qui est arrivé. " Elle meurt le soir même, mais Esther survit. Elle a 94 ans aujourd'hui, continue de témoigner sans relâche et fait partie des personnes que j'ai rencontrées. Son histoire constitue un fil rouge de mon livre et du film documentaire.

Je pense aussi à quelqu'un comme Jenny Plocki, 16 ans et demi à l'époque. Avec son petit frère, elle parvient à sortir du centre de rassemblement de Vincennes, mais se retrouve sans avoir de quoi payer un loyer. Elle se débrouille pour récupérer une allocation, se fait aider et passe entre les mailles de la traque. Ces récits nous renseignent sur ce que pouvaient être les conditions de survie à Paris. Tout le monde n'avait pas les moyens de partir en zone libre. Mais Jenny Plocki a survécu et témoigne aujourd'hui encore, à 96 ans passés.

Comment percevez-vous l'évolution du débat public et des points de vue sur la rafle du Vel d'Hiv ces dernières années ?
L. J. Les faits historiques sont de mieux en mieux connus, et il n'y a plus vraiment de débat dans le monde de la recherche sur la responsabilité de l'État français dans la politique de déportation des juifs. Il peut y avoir des discussions sur des points précis : par exemple sur les raisons d'un ralentissement de la déportation durant certaines périodes, ou sur la façon dont évolue le statut des juifs durant l'Occupation. Mais il n'y a pas de controverse sur la dynamique générale. Du côté du grand public, le discours de Jacques Chirac de 1995 a également mis des mots justes et courageux sur ce consensus 2.

J'ai récemment publié un livre pour déconstruire sa rhétorique fallacieuse. C'est quelque chose que je n'aurais jamais imaginé devoir faire au début des années 2000. Mais c'est également le rôle des historiens : rétablir les faits et rappeler ce qu'ont signifié concrètement les évènements dont on parle, pour celles et ceux qui les ont vécus. ♦

À lire
La rafle du Vél d'Hiv, Laurent Joly, Grasset, mai 2022, 400 p., 24 €.
La falsification de l'Histoire. Éric Zemmour, l'extrême droite, Vichy et les juifs, Laurent Joly, Grasset, janvier 2022, 140 p., 12 €.

À voir
La rafle du Vel d'Hiv, la honte et les larmes (documentaire de 102 minutes, Roche Productions, France Télévisions, 2022, réalisé par David Korn-Brzoza, écrit par Laurent Joly et David Korn-Brzoza), diffusé le 11 juillet sur France 3 et le 17 juillet 2022 sur France 5.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rafle du Vel d'Hiv : nouvel éclairage sur un crime français

# data[].attributes.attachment_link.description
Des sources et archives inédites permettent aujourd'hui de mieux comprendre ce qui s'est concrètement passé dans les rues de Paris il y a quatre-vingts ans, au moment de la rafle du Vel d'Hiv, les 16 et 17 juillet 1942. Analyse avec l'historien Laurent Joly, auteur d'un livre-enquête et d'un documentaire sur le sujet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I forbindelse med opblomstringen af nationalismen voksede antisemitismen i Frankrig og i andre europæiske lande i løbet af det 19. århundrede. Selv om lighedsbegrebet var blevet understreget i Frankrig med grundlæggelsen af den 3. republik i 1871, dominerede nationalismens tankegang. De mest reaktionære og nationalistiske partier grundlagt under den 3. republik fremstillede "Jøden" som den franske nations fjende. Ifølge disse partier bestod den franske republik af "ægte" franskmænd, og jøderne blev opfattet som fremmede. Denne idé blev også understøttet af stereotypen om jøden som udbytter og udnytter af andre; en stereotype, der voksede i takt med kapitalismens fremvækst, og gav spiren til forestillingen om en verdensomspændende jødisk konspiration.

Med den økonomiske krise i 1929 og Hitlers magtovertagelse i Tyskland i 1933 voksede den antisemitiske følelse i Fankrig. Partiet L'Action Francaise, der var blevet grundlagt i 1899, oplevede en voksende vælgertilslutning. L'Action Francaise havde som formål at bekæmpe demokratiet, lighed og jøderne, som de mente havde undergravet den franske nation lige siden den franske revolution. De var ikke alene om deres synspunkter: I 1939 var mængden af antisemitisk propaganda blevet så voldsom, at det franske parlament i 1939 vedtog en lov, som forbød antisemitisk propaganda i pressen.

Frankrig og 2. verdenskrig

I maj 1940 gik den tyske hær gik ind i Frankrig, og efter en måned overgav den franske regering sig til tyskerne. Der blev sluttet våbenhvile den 25. juni, hvilket delte Frankrig i to zoner. Den sydlige del af Frankrig blev frit under ledelse af Maréchal Pétain med regeringssæde i kurbyen Vichy (deraf betegnelsen Vichy-regeringen). Den nordlige del med hovedstaden Paris blev besat af tyskerne og var under direkte tysk militærstyre. Det franske folk anså kapitulationen og oprettelsen af en samarbejdsregering som den eneste realistiske mulighed, og lukkede øjnene for det franske politis massearrestationer og jødeforfølgelser.

Vichy-regeringens jødelove og jødedeportationer

Den 84-årige Maréchal Pétain var krigshelt fra 1. verdenskrig og hans mål var "Den nationale revolution". Frankrig skulle vende tilbage til de gamle dyder: familien, arbejdet og fædrelandet. Alt fremmed skulle udryddes og alle trusler mod den nationale enhed udslettes. Allerede en måned efter Vichy-styrets oprettelse kom de første jødelove, som fratog jøder, der havde fået statsborgerskab efter 1927, deres statsborgerskab. Fra juli til november 1940 blev der vedtaget yderligere 9 love rettet mod jøder, som betød registrering af samtlige jøder, udelukkelse af jøder fra offentlige hverv, registrering af jødiske virksomheder, påbud til jødiske butiksejere om at mærke butikken "Jüdisches Geschäft", samt en ordrer om, at alle jøder skulle have indskrevet "Jøde" i deres identitetskort. Der blev også oprettet interneringslejre for jøder. Derudover oprettede Vichy-regeringen i marts 1941 en "kommission for jødiske anliggender", der tog sig af jødernes retsstilling og "arisk økonomi" under ledelse af Xavier Vallat, som senere blev efterfulgt af Darquier de Pellepoix (se "A Auschwitz on n'a gazé que les poux").

I maj 1942 blev det bestemt, at jøder i den besatte zone skulle bære jødestjerne, og i juli 1942 fandt den første store arrestation af jøder sted. Vichy-regeringens premierminister Laval lavede en aftale med tyskerne om, at det franske politi skulle internere 30.000 jøder af udenlandsk oprindelse. Den 16. og 17. juli blev 12.884 personer arresteret af det franske politi og disse blev dels ført til en opsamlingslejr i Drancy, dels anbragt på Vélodrome d'Hiver (som regel omtalt Vel d'Hiv, en cykelbane i Paris' 15. arrondissement). I den hede sommervarme måtte disse mennesker opholde sig på den åbne velodrome uden mad og drikke og uden sanitære forhold til så mange mennesker, hvad der medførte flere dødsfald. Derefter blev alle jøderne samlet i Drancy, overført til kvægtransportvogne og ført videre til Auschwitz-Birkenau. Mindre end 100 voksne og ingen børn overlevede deportationen.

Frem til august 1944, da Frankrig blev befriet, blev 76.000 jøder deporteret til de tyske koncentrationslejre, heriblandt 11.400 børn. En fjerdedel af den jødiske befolkning i Frankrig (heriblandt også jøder fra andre europæiske lande, som troede at have fundet et tilflugtssted i Frankrig, der altid havde været åbent for indvandring) kom i tyske koncentrationslejre. Blot 2500 overlevede, og der døde 3000 internerede i de franske lejre. I alt døde 80.000 jøder.

# data[].attributes.attachment_link.description
I forbindelse med opblomstringen af nationalismen voksede antisemitismen i Frankrig og i andre europæiske lande i løbet af det 19. århundrede. Selv om lighedsbegrebet var blevet understreget i Frankrig med grundlæggelsen af den 3. republik i 1871, dominerede nationalismens tankegang. De mest reaktionære og nationalistiske partier grundlagt under den 3.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den 16. og 17. juli 1942 anholdt franske politibetjente 13.152 jøder, deriblandt 4115 børn som led i nazisternes Endlösung. De blev først samlet på Vintercykelbanen, Vélodrome dHiver (Vel dHiv), i Paris, inden de blev deporteret til Auschwitz. Ingen af dem overlevede.

Det er den såkaldte Vel dHiv-masseanholdelse, en sort plet på Frankrigs fortid. Men hvem bærer skylden? 70 år senere har Frankrig stadig ikke et afklaret svar på spørgsmålet. Og præsident François Hollandes tale i anledning af 70-året har udløst en fornyet debat.
LÆS OGSÅ: Mere antisemitisme i verden
Sandheden er, at ikke en eneste tysk soldat blev mobiliseret til at gennemføre operationen. Det var en forbrydelse begået i Frankrig og af Frankrig, sagde François Hollande.

Det har vakt harme i den nationalgaullistiske fløj, der ikke bryder sig om Hollandes indrømmelse af en fransk medskyld i holocaust. Og den første salve kommer fra Henri Guaino, nyvalgt medlem af parlamentet og tidligere politisk rådgiver for forhenværende præsident Nicolas Sarkozy.

Præsidentens ord er en skandale. Det, der skete den dag, var en rædsel. Men det var ikke mit Frankrig, der stod bag. Mit Frankrig var i London sammen med general de Gaulle, udtaler han på tv-stationen BFM .

Det er den forklaring, Frankrig længe har givet sig selv om de forbrydelser, som blev begået under Anden Verdenskrig, hvor den nordlige del af landetvar under tysk besættelse, mens den sydlige del var i hænderne på feltmarskal Pétains kollaboratørregime i Vichy. Det var ikke Frankrig, men Vichy-regimet, der kollaborerede. Den franske nation var derimod repræsenteret af general de Gaulle og modstandsbevægelsen.

Denne linje blev første gang brudt af den gaullistiske præsident Jacques Chirac i 1995.

Nazisterne blodrus blev sekunderet af Frankrig, sagde Jacques Chirac, hvilket vakte kritik allerede dengang, blandt andre fra den tidligere socialistiske indenrigsminister Jean-Pierre Chevènement, som også i dag kritiserer denne linje for at give indtryk af, at Vichy-regimet var legitimt.

Bag denne debat er det Frankrigs internationale status, der er på spil. Som det politiske ugemagasin Marianne peger på i sin analyse af debatten, var det de Gaulle og hans Frie Franske Styrker, der sikrede Frankrig en plads blandt sejrherrerne efter Anden Verdenskrig. Uden de Gaulle havde Frankrig været på anklagebænken sammen med Tyskland og Japan, og derfor er spørgsmålet om Frankrigs medansvar for Vel dHiv-affæren så ømtåleligt.

For de franske jøder, derimod, er det afgørende, at Frankrig ser sin fortid i øjnene.

Sandheden er, at denne forbrydelse blev begået af Frankrig, men også imod Frankrig og Frankrigs demokratiske værdier, udtaler Richard Prasquier, formand for de franske jøders nationalorganisation, CRIF, i en pressemeddelelse

I alt blev 75.000 jøder deporteret fra Frankrig. Men tusindvis af andre blev reddet af franskmænd, som er blevet anerkendt af den jødiske Yad Vashem-organisation.

Som den politiske kommentator Jean-Marc Bougereau skriver i Le Nouvel Observateur:

Frankrig er både Pétain og de Gaulle, kollaboratøren Brasillach og modstandsmanden Louis Aragon. Frankrig er både de politfolk, der anholdt jøderne, og de franskmænd, der hjalp andre til at undslippe. Dette er det virkelige Frankrig,ikke Henri Guainos fantasibillede.

WWSandheden er, at ikke en eneste tysk soldat blev mobiliseret til at gennemføre operationen. Det var en forbrydelse begået i Frankrig og af Frankrig.

François Hollande,frankrigs præsident

# data[].attributes.attachment_link.description
Den 16. og 17. juli 1942 anholdt franske politibetjente 13.152 jøder, deriblandt 4115 børn som led i nazisternes Endlösung. De blev først samlet på Vintercykelbanen, Vélodrome dHiver (Vel dHiv), i Paris, inden de blev deporteret til Auschwitz. Ingen af dem overlevede. Det er den såkaldte Vel dHiv-masseanholdelse, en sort plet på Frankrigs fortid.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dan franske præsident, Emmanuel Macron, fordømmer sit lands samarbejde med nazisterne under Holocaust og går skarpt i rette med dem, som forsøger at nedtone Frankrigs rolle, da tusindvis af jøder blev sendt til dødslejrene.

Macron deltog søndag i en ceremoni på 75-års-dagen for deportationen af over 13.000 franske jøder - deriblandt 4000 børn - fra Paris og insisterede på, at det "i den grad var Frankrig, som organiserede dette".

- Ikke en eneste tysker var direkte involveret, sagde han og pointerede, at det franske politi samarbejdede med nazisterne.

Bekvem men forkert tanke

Og det er en pointe, der afspejler hvor langt Frankrig er kommet med den interne forsoningsproces, mener historiker Uffe Østergaard.

- Frankrig er stadig i gang med at tage ansvar for, hvad der skete under 2. Verdenskrig, siger han til TV 2.

Derfor er det afgørende, at Macron afviser argumenter fra det franske højrefløjsparti Front National om, at samarbejdsregeringen i Vichy ikke repræsenterede den franske stat.

- En bekvem tanke, men forkert, siger præsidenten.

Franske jøder tager til Israel

Israels premierminister, Benjamin Netanyahu, var til stede ved ceremonien, hvor Macron også lovede at fortsætte kampen mod antisemitisme. For eksempel forlangte han en omfattende efterforskning af et drab på en parisisk kvinde, der menes at være blevet offer for netop antisemitisme.

- Det er endnu et led i den interne forsoningsproces, forklarer historiker Uffe Østergaard.

- Og der skal vi samtidig huske på, at der er en ret stor udvandring af franske jøder til Israel i disse år. Dermed er Israel netop nu involveret i den franske historieskrivning, mener han.

Macron og fransk-jødiske ledere holdt taler ved Vel d'Hiv cykelstadion nær Eiffeltårnet, hvor fransk politi 16. og 17. juli 1942, havde samlet over 13.000 jøder - deriblandt 4000 børn - for at sende dem i døden.

- For 75 år siden sænkede et tungt mørke sig over denne by, og det var som om værdierne fra Den Franske Revolution - frihed, lighed og broderskab - var blevet knust under antisemitismens støvle, hedder det i en tale, som Netanyahu holdt i Paris for blandt andet overlevende Holocaust-ofre.

# data[].attributes.attachment_link.title
75 år efter jøde-deportationer: - Frankrig er i gang med at tage ansvar

# data[].attributes.attachment_link.description
Dan franske præsident, Emmanuel Macron, fordømmer sit lands samarbejde med nazisterne under Holocaust og går skarpt i rette med dem, som forsøger at nedtone Frankrigs rolle, da tusindvis af jøder blev sendt til dødslejrene.

# data[].attributes.attachment_link.title
Une partie des archives du régime de Vichy ouvertes au grand public

# data[].attributes.attachment_link.description
Elles étaient jusqu’à présent réservées à quelques privilégiés : les archives de la police et de la justice sous le régime de Vichy et de la “transition” sont désormais déclassifiées et donc ouvertes au grand public. Une déclassification qui devrait notamment permettre d’éclairer la période d’épurat…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gregory Stanton (genocidewatch.org) har forsket i folkedrab og forebyggelse af folkedrab. Han har opstillet en model for, hvordan et folkedrab udvikler sig og eskalerer i 10 stadier, samt giver et bud på hvilke tiltag, der kan tænkes at modvirke hvert enkelt stadie i denne eskalering.

Ved nærlæsning af modellen får man fornemmelsen af, at det den almene befolkning opfatter som konflikter og små rystelser af samfundets demokratiske fundament, kan være nøje tilrettelagte hændelser i en drejebog til et folkedrab fra bødlernes side.

Modellen er ment som et redskab til at identificere et folkedrab under udvikling på et så tidligt stadie som muligt for derved at kunne gribe ind og stoppe det. Det er vigtigt at slå fast, at stadierne ikke er en forudbestemt udvikling, og at stadie 1 ikke automatisk fører til stadie 2 osv.

Muligheder for at stoppe udviklingen

Foruden at identificere et folkedrabs 10 stadier, siger Stanton også at udviklinger er til at stoppe. Han giver et bud på, hvad der stopper udviklingen på hvert af de 10 stadier, som skitseres nedenfor:

Efter folkedrabene i Bosnien og Rwanda i 1990'erne blev erklæringen Reason to Protect (R2P) formuleret i 2005 af en lang række stater. Gennem denne erklæring lover staterne at forebygge og standse fire typer af forbrydelser, herunder folkedrab.

For en uddybende tekst gå til Stanton: Folkedrab som stadier (folkedrab.dk)

# data[].attributes.attachment_link.description
Gregory Stanton (genocidewatch.org) har forsket i folkedrab og forebyggelse af folkedrab. Han har opstillet en model for, hvordan et folkedrab udvikler sig og eskalerer i 10 stadier, samt giver et bud på hvilke tiltag, der kan tænkes at modvirke hvert enkelt stadie i denne eskalering.

# data[].attributes.headline
Hans F. K. Günther, læge, eugeniker, kendt for racevidenskabelige værker

# data[].attributes.subject
Hans F. K. Günther, læge, eugeniker, kendt for racevidenskabelige værker

# data[].attributes.body
Günther's theories arose from the Nordicist ideology prevalent at the time. Eugen Fischer, the professor of anthropology in Freiburg, was an influential proponent of these ideas and had lectured at Albert Ludwigs University when Günther studied there.

Günther wrote that a race could be identified in the following manner.

A race shows itself in a human group which is marked off from every other human group through its own proper combination of bodily and mental characteristics, and in turn produces only its like.[5]

This definition of "race" was used in Nazi propaganda.[6]

# data[].attributes.headline
Tysk racevidenskab - Hermann Gauch (tysk læge), "Vejen frem", okt. 1943

# data[].attributes.subject
Tysk racevidenskab - Hermann Gauch (tysk læge), "Vejen frem", okt. 1943

# data[].attributes.body
Tysk Racevidenskab

"Det ikke-nordiske Menneske indtager en Mellemstilling mellem menneske og Dyr, ikke ulig Menneskeaber. Han er derfor ikke noget fuldkomment Menneske, er i det hele taget ikke noget Menneske i virkelig Forstand i Modsætning til et Dyr, men netop et Overgangstrin til Dyret. Bedre og mere træffende er imidlertid Betegnelsen Undermenneske."(Den tyske Raceforsker Hermann Gauch).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kernen i undervisningsmaterialet er de syv personer og kilderne til deres historie. Det bredest favnende billede af besættelsestiden får man ved at følge det, vi kalder standardforløbet. Det betyder dog ikke, at der ikke er mange andre måder at bruge undervisningsmaterialet. Herunder findes en række eksempler, men set med nye og friske øjne vil helt andre anvendelsesmuligheder kunne dukke op. Alt på sitet er frit tilgængeligt og må anvendes i undervisningen, som den enkelte lærer har lyst.

Veje i Krig er tænkt som et gruppearbejde i syv grupper med hver sin person på sitet. Det er udgangspunktet for det, vi kalder standardforløbet.
Forslag til standardforløb
Omfang: 9 undervisningsgange á 60 til 90 minutter.

undervisningsgang: Introduktion - evt. med udgangspunkt i indledningen til de historiske temaer.

2.-5. undervisningsgang: Kildearbejde med arbejdsspørgsmål

6.-7. undervisningsgang: Arbejde med problemorienteret opgave eller historie

8.-9. undervisningsgang: Videndeling, perspektivering og evaluering

Det er også muligt at supplere (eller udskifte 6.-7. undervisningsgang) med en opgave, som læreren tildeler eleverne efter eget valg: Problemformulering A, B eller C.

Hvis fokus er to af personerne, kan livsforløb deles ud til hver sin halve klasse. F.eks. sådan at tre grupper tager hver sin tredjedel af en persons livsafsnit, mens tre andre grupper hver tager en tredjedel af en anden persons livsafsnit. Det vil i givet fald være oplagt at tage udgangspunkt i personer, som på samme tid er forenet i en problematik og samtidig befinder sig på hver sin side af aksen modstand-samarbejde, f.eks.:

Svend Jensen og Helge Milo

Begge kæmpede for en sag, som de troede på, men den ene mod kommunisme og på østfronten, den anden mod besættelsesmagten i modstandskampen. Den ene gik over i historien som en foræder, den anden som helt.

Inge Stobbe og Jørgen Jespersen.

En likvideret 16-årig ("stikker") og en modstandsmand, der likviderede som 18-årig. I det sidste livsafsnit til de to skal der for begges vedkommende arbejdes med spørgsmålet, om det var retfærdigt, at likvideringer, som modstandsbevægelsen tog ansvar for, ikke blev undersøgt af politiet efter krigen.

Helga Toftdahl og Alvilda Møller.

Begge fik et barn under besættelsen, men den ene med en tysk soldat og den anden med en kommunist og modstandsmand, der blev sendt i KZ-lejr. Helga blev kortvarigt interneret efter besættelsen, mens Alvilda - som selv var en fremtrædende kommunist - var interneret under besættelsen. Den ene på grund af en forelskelse, den anden på grund af et politisk tilhørsforhold. Der arbejdes her med temaet Krig, køn og kærlighed.

Få yderligere inspiration til modsætninger og fællestræk under "Præsentation af de syv unge"

Hvis der ønskes et samarbejde mellem dansk og historie kunne en mulighed være at tage udgangspunkt i kilderne til Alvilda Larsen på den ene side - og Hans Scherfigs Frydenholm på den anden. Man kan lade eleverne undersøge, hvor kilderne understøtter konkrete begivenheder (som arrestation og ophold i Vestre Fængsel), som de er omtalt i Frydenholm. - Og hvor de ikke gør. Man kan gå på jagt i persongalleriet og se, hvilke fiktive personer man kan "oversætte" til hvilke virkelige personer.
Hvad bidrager kilderne med? Hvad bidrager en satirisk roman med? Hvilke virkemidler brugte Scherfig?

Der findes både analyse og anmeldelse af Frydenholm på litteratursiden.dk. Vil eleverne selv vurdere Scherfigs fremstilling af virkeligheden lige så højt efter deres egen analyse af såvel kilder som roman? Eller vurderer de den højere?

Uanset hvordan man som lærer vælger at bruge Veje i krig, kan det være en fordel at kende lidt til de syv unge på sitet og hvilke temaer/problematikker, der er kendetegnende for dem. Nederst findes et skema, der i oversigtsform viser, hvilke temaer der i stort eller lille omfang er inkluderet under de enkelte personer.

Der vil formentlig også være lidt forskel på, hvor stort et arbejde der ligger i de enkelte personers livsafsnit, hvor svære problemstillingerne er, og hvor lange kilderne kan være. Det prøver vi også her at angive. Du kan evt. skele til det, når/hvis du udvælger personer til forskellige grupper af elever.

Herunder følger vores (kortfattede) tolkning af de syv personers historier.

Partisoldat, medløber eller tilfældets offer?

1940: 15 år og bor på det tidspunkt i Bandholm på Lolland - men i løbet af krigen flytter familien til København.

Bent Ibsen er lillebror til Ib Gerner Ibsen, der er frivillig i Waffen SS og soldat på Østfronten, senere leder af den nazistiske Schiølergruppe, dødsdømt efter krigen og henrettet i 1949. Også et par andre af Bents brødre får hårde domme efter krigen. Bent, der er 15 år i 1940, bliver da også medlem af NSU og senere DNSAP. Han kommer i 1943 på kursus på Schalburgskolen, men er tilsyneladende ikke efterfølgende aktiv i Schalburgkorpset. Han bliver dog sabotagevagt ved et firma, der arbejder for tyskerne og som bliver udsat for sabotage.

Efter krigen bliver Bent dømt for at være rejst til Frankrig i tysk uniform. Her blev han sammen med andre i den såkaldte Irmergruppe oplært i våben og sprængstoffer. Meningen var, at Irmergruppen skulle være parat til at øve sabotage, hvis de allierede gik i land i Danmark. Muligvis gjorde Bent dette for at tjene penge? Hans politiske engagement synes i hvert fald ikke så tydelig som brødrenes. Så måske fulgte han bare nølende med i deres fodspor? Man kan se på Bent Ibsen som en historie om, hvordan en form for moderat overbevisning bliver "radikaliseret" (af begivenheder og tilfældigheder?) og bliver til en klarmelding til at gå i kamp mod Danmarks allierede.

Et af livsafsnittene følger Ib Gerner Ibsen og nogle af hans første skridt til at afsløre og angive tyskfjendtlige danskere. Afsnittet (nr. 5) kan udelades i Bents historie - eller man kan nærstudere det og få et indblik i en nazists (tidlige) forsøg på at infiltrere modstandskampen.

De fleste af kilderne til Bents i alt 10 livsafsnit på Veje i krig er forholdsvis korte. Der er dog en del analysearbejde i forbindelse med livsafsnit 6, sabotagevagt på Nordværk, hvor en relativ lang liste med vagter analyseres: Hvor gamle de var - og ikke mindst hvor længe de "holdt" som sabotagevagter.

Generelt er spørgsmålene af middel sværhedsgrad.

Helt eller morder?

14 år i 1940, bor på forskellige adresser i København de første år - er fra 1943 og resten af krigen "under jorden".

Jørgen Jespersen er trods sin unge alder et fremtrædende medlem af BOPA (men ikke kommunist). Veje i Krig følger hans vej ind i modstandskampen, som er mere eller mindre klassisk med illegale småtryk og hærværk, og giver eksempler på de aktioner, han er på. Foruden den store sabotage mod Globus i juni 1944 og likvideringen af to nazister i september 1944, er han også hovedfigur i befrielse af vennen Hans Edvard Teglers. Jørgen oplever risikoen for angiveri - som muligvis er baggrunden for, at han i februar 1944 må flygte fra en anholdelse og bliver beskudt. Mens han er under jorden, bliver forældrenes telefon aflyttet. Foruden at give et billede af Jørgen Jespersens liv under krigen, giver Veje i Krig således også et bredt billede af modstandskampen. Det sidste livsafsnit stiller spørgsmålstegn ved likvideringerne - under indtryk af de farer, en modstandsmand som Jørgen udsatte sig for under besættelsen.

Kilderne til de første fire af de 11 livsafsnit er relativt korte; men i afsnit 7 og 8, som omhandler henholdsvis befrielsen af Hans Edvard og sabotagen mod Globus, er der tale om lange kilder. Spørgsmålene er middelsvære.

Forræder eller forrådt?

I 1940 er Svend Jensen, der er født i Sværdborg på Sjælland, 19 år gammel.

Kort efter Operation Barbarossa, hvor Tyskland angriber Sovjet, går Svend i krig på tysk side mod kommunisterne i øst. Som mange andre østfrontfrivillige mener han, at han gør det med den danske regerings velsignelse.

Hans konkrete oplevelser er skildret i hans erindringer - som er i et vist spændingsfelt i forhold til, hvad der i virkeligheden foregik (beskrevet i temaerne).

Et livsafsnit omhandler den store orlov i september 1942 på et mere generelt plan (Svend omtaler den ikke) - her finder medlemmerne af Frikorps Danmark for alvor ud af, at befolkningen ikke opfatter dem som de helte, de troede de var.

Svend bliver under retsopgøret idømt fængsel i 1 år og 3 måneder.

I sidste livsafsnit perspektiveres der til eftervirkningerne for ikke mindst den østfrontfrivilliges børn - og til nutiden: De Syriensfrivillige.

Svend Jensen udgav i 1985 sine erindringer, og disse erindringer er grundstammen i livsafsnittene (men langt fra eneste kildetype). Der er i de fleste tilfælde tale om korte uddrag på omkring en side. Uddragene på livsafsnit 8 udgør dog ca. 5 sider, under livsafsnit 10 ca. 3 sider.

Under livsafsnit 5 skal eleverne gennemgå et par af de lister, som er resultatet af politiets undersøgelse af de frivillige: Var de kriminelle? Hvilken politisk observans havde de? Listerne var bestillingsarbejde fra Waffen SS med henblik på godkendelse af de unge mænd. Elevernes undersøgelse på baggrund af listerne holdes op imod et tema om de østfrontfrivillige. Spørgsmålene til de 11 livsafsnit er middelsvære og som hovedregel er kilderne som nævnt i den kortere ende.

I Undervisningsministeriets Fælles Mål for historie, som gælder fra 2019, er faget inddelt i 3 kompetenceområder, som eleverne skal dygtiggøre sig indenfor:

Kronologi og sammenhæng

Kildearbejde

Historiebrug

I arbejdet med Veje i krig integreres alle tre kompetenceområder.

Kanonpunkt

Inden for den periode som læremidlet dækker, falder kanonpunktet Augustoprør og jødeaktion. Temaet berøres direkte i arbejdet med Helga, Jørgen og Inge samt ikke mindst i øvelsen "Problemstilling C".

I arbejdet med Veje i krig vil eleverne blive præsenteret for kilder, spørgsmål mm., der bringer forskellige faglige mål, kernestofområder, didaktiske principper og arbejdsformer i spil. Faglige mål og kernestofområder bliver ridset op for hver ungdomsuddannelse herunder.

Veje i krig opfylder de faglige mål:

Redegøre for centrale udviklingslinjer og begivenheder i Danmarks, Europas og verdens historie

Redegøre for sammenhænge mellem den lokale, nationale, regionale, europæiske og globale udvikling

Analysere eksempler på samspillet mellem mennesker, natur, kultur og samfund gennem tiderne

Skelne mellem forskellige typer af forklaringer på samfundsmæssige forandringer og diskutere periodiseringsprincipper

Reflektere over samspillet mellem fortid, nutid og fremtid samt over mennesket som historieskabt og historieskabende

Anvende en metodisk-kritisk tilgang til at udvælge og analysere historisk materiale, herunder eksempler på brug af historie

Formulere historiske problemstillinger og relatere disse til elevernes egen tid

Formidle og remediere historiefaglige problemstillinger mundtligt og skriftligt og begrunde de formidlingsmæssige valg

Demonstrere viden om fagets identitet og metoder

Opnå indsigt i, hvordan historiefaget kan medvirke til at forstå og løse problemer i nutiden

Veje i krig berører kernestofområderne:

Hovedlinjer i Danmarks, Europas og verdens historie fra antikken til i dag

Forandringer i levevilkår, teknologi og produktion gennem tiderne

Forskellige styreformer og samfundsorganiseringer

Kulturer og kulturmøder i Europas og verdens historie

Stats- og nationsdannelser, herunder Danmarks

Nationale, regionale og globale konflikter og samarbejdsrelationer

Politiske og sociale revolutioner

Demokrati, menneskerettigheder og ligestilling i nationalt og globalt perspektiv

Politiske ideologier, herunder ideologiernes kamp i det 20. århundrede

Historiebrug og -formidling

Historiefaglige teorier og metoder

På Veje i krig vil eleverne arbejde med kildekritik og historiebrug, og de almenhistoriske aspekter i faget forankres dermed metodisk.

Veje i krig opfylder de faglige mål:

Analysere samspillet mellem ideer, teknologier, natur og samfund, herunder betydningen for den menneskelige eksistens

Analysere konkrete faglige problemstillinger under inddragelse af forskelligartet historisk materiale

Diskutere aktuelle problemstillinger med udgangspunkt i fagets perspektiver, herunder reflektere over mennesket som historieskabt og historieskabende

Behandle problemstillinger i samspil med andre fag

Demonstrere viden om fagets identitet og metoder

Veje i krig berører kernestofområderne:

Idéhistoriske, teknologihistoriske og almenhistoriske udviklingslinjer fra oldtiden til i dag

Samspillet mellem ideer, teknologier, samfund og videnskab, herunder teknologisk videnskab

Forskellige tilgange til anvendelser af teknologi, ideer og historie

Veje i krig opfylder de faglige mål:

Demonstrere indsigt i udviklingen i Danmarks og verdens historie inden for de seneste ca. 500 år, herunder væsentlige begivenheder og sammenhænge mellem den nationale, europæiske og globale udvikling

Demonstrere indsigt i grundlæggende styreformer og politiske ideologier samt forholde sig reflekterende til demokratisering og menneskerettigheder i nationalt og globalt perspektiv

Analysere konflikters opståen og håndteringen af disse samt udviklingen i internationalt samarbejde

Analysere udviklingen i den globale velstand, samhandel og magtfordeling

Skelne mellem forskellige typer af forklaringer på samfundsmæssige forandringer og reflektere over mennesket som historieskabt og historieskabende

Demonstrere viden om fagets identitet og metoder

Anvende historisk-kritiske tilgange til at indsamle, bearbejde og remediere forskelligartet historisk materiale og forholde sig kritisk og reflekterende til historiebrug

Formulere og formidle historiefaglige problemstillinger mundtligt og skriftligt og relatere disse til elevernes egen tid

Veje i krig berører kernestofområderne:

hovedlinjer i Danmarks og verdens historie

væsentlige nationale, regionale og globale konflikter og samarbejdsrelationer

udviklingen i Europas position i verden

udviklingen af demokrati, menneskerettigheder og ligestilling i nationalt og globalt perspektiv

udviklingen i levevilkår, nationalt og globalt

historiebrug og formidling

Veje i krig opfylder de faglige mål:

Redegøre for centrale udviklingslinjer og begivenheder i Danmarks, Europas og verdens historie

Redegøre for sammenhænge mellem den lokale, nationale, regionale, europæiske og globale udvikling

Analysere eksempler på samspillet mellem mennesker, natur, kultur og samfund gennem tiderne

Skelne mellem forskellige typer af forklaringer på samfundsmæssige forandringer og diskutere periodiseringsprincipper

Reflektere over samspillet mellem fortid, nutid og fremtid samt over mennesket som historieskabt og historieskabende

Anvende en metodisk-kritisk tilgang til at udvælge og analysere historisk materiale, herunder eksempler på brug af historie

Opnå indsigt i, hvordan historiefaget kan medvirke til at forstå og løse problemer i nutiden

Formulere historiske problemstillinger og relatere disse til elevernes egen tid

Behandle problemstillinger i samspil med andre fag

Demonstrere viden om fagets identitet og metode

Veje i krig berører kernestofområderne:

Hovedlinjer i Danmarks, Europas og verdens historie fra antikken til i dag

Forandringer i levevilkår, teknologi og produktion gennem tiderne

Forskellige styreformer og samfundsorganiseringer

Kulturer og kulturmøder i Europas og verdens historie

Stats- og nationsdannelser, herunder Danmarks nationale, regionale og globale konflikter og samarbejdsrelationer

Politiske og sociale revolutioner

Demokrati, menneskerettigheder og ligestilling i nationalt og globalt perspektiv

Politiske ideologier, herunder ideologiernes kamp i det 20. århundrede

Historiebrug og -formidling

Historiefaglige teorier og metoder

Som lærer har du mulighed for at tildele eleverne yderligere en opgave, hvor de skal øve sig på at formulere en problemstilling på baggrund af deres viden om besættelsestiden og et kildemateriale. Opgaven med at formulere en problemstilling er beskrevet trin for trin og stilladseret med eksempler og hjælpemidler.

Forskellen i sværhedsgraden mellem de tre opgaver A, B og C ligger i udgangspunktet udelukkende i omfanget af kildematerialet, med A som den mest omfattende, mens C indeholder en enkelt politirapport, men med syv afhøringer. Desuden henvises der lidt mere konkret til supplerende litteratur i opgave C, hvorimod eleverne i opgave A og B i højere grad selv skal søge sekundær materiale. Opgave C er således i udgangspunktet tænkt anvendt i udskolingen, A og B på ungdomsuddannelserne.

I alle tre tilfælde er kildematerialet en sag, en såkaldt UK-sag, fra Statsadvokaten for særlige Anliggender. De handler alle om modstand.

Kildematerialet til problemstilling B omhandler en konflikt mellem naboer, og beskriver et hverdagsagtigt forhold, der i høj grad bliver påvirket af den særlige situation under besættelsen: En ansat i det tyske marineværn angiver et muligvis kommunistisk sympatiserende ægtepar for at have råbt efter ham og fornærmet den tyske værnemagt.

Opgave C omhandler et tidligt eksempel på flugthjælp fra september 1943, som peger direkte på kanonpunktet jødeaktionen.

Som nævnt i indledningen er der tale om en enkelt politirapport med afhøring af syv personer, fire såkaldte halvjøder og tre ikke-jøder.

Sagen viser således, at man allerede i september 1943 i nogle kredse var klar over, at jøderne i Danmark ikke var fredede. De afhørte nægter (selvfølgelig) alle, at de var på vej ud af landet - og opgaven giver dermed god anledning til også at øve sig i en kildekritisk analyse.

Vi foreslår, at du som lærer - måske efter at eleverne har dannet sig det første indtryk af kilderne - præsenterer eleverne for modstandsdatabasen og slår to af hjælperne op:

Bemærk, at der til sidstnævnte er knyttet en biografi på modstandsdatabasen!

Her er en kort liste over forslag til supplerende litteratur.

Et par gode brede værker er:

Hans Kirchhoff: Samarbejde og modstand - en politisk historie, 2001

Niels Wium Olesen, Joachim Lund, Jakob Sørensen og Claus Bundgård Christensen: Danmark besat - krig og hverdag 1940-1945, 2020.

Modstand og sabotage:

Pedersen, Knud: Bogen Om Churchill-klubben. Lindhardt og Ringhof. 2005

Esben Kjeldbæk: Sabotageorganisationen BOPA 1942-1945. 1997

Peter Birkelund: Sabotør i Holger Danske, Lindhardt & Ringhof, 2015

Dansk nazisme:

Malene Djursaa: DNSAP : danske nazister 1930-45, Gyldendal 1981

Henrik Lundbak: Nordværk. En værnemagervirksomhed under besættelsen og menneskene omkring den. 2020

Stikkervirksomhed og likvideringer:

Peter Øvig Knudsen: Efter drabet. Beretninger om modstandsbevægelsens likvideringer. Gyldendal 2001 (og senere)

Tyskerpiger

Anette Warring: Tyskerpiger - under besættelse og retsopgør. Gyldendal, 3. udgave. 2017

Kommunisterne

Børge Houmann: Kommunist under besættelsen. Lindhardt & Ringhof, 2017

Morten Møller: Hvem var Nielsen, en fortælling om kommunisten og modstandslederen Børge Houmann, Gyldendal. 2012

De østfrontfrivillige

Claus Bundgård Christensen, Niels Bo Poulsen og Peter Scharff Smith: Under Hagekors og Dannebrog. Danskere i Waffen-SS. Aschehoug, 1998

# data[].attributes.attachment_link.description
Kernen i undervisningsmaterialet er de syv personer og kilderne til deres historie. Det bredest favnende billede af besættelsestiden får man ved at følge det, vi kalder standardforløbet. Det betyder dog ikke, at der ikke er mange andre måder at bruge undervisningsmaterialet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Om koncentrationslejrene i nazitidens Tyskland hvor farvebilleder af den i dag delvist raserede og overgroede lejr Auschwitz-Birkenau er klippet sammen med sort-hvide arkivbilleder af torturerede og udmarvede fanger, som engang levede på stedet.

# data[].attributes.attachment_link.title
DRTV - Holocaust-benægtelse gennem tiden