# data[].attributes.body
ILTAPÄIVÄN SUUNNITELMAT:

Teemme retken läheisessä paikassa kuten luonnossa, ja puutarhassa🌄🌄🏞🏕.
Minä fasilitoin pelejä edistämaan tiimityö ja toverillisuus. 👭🧑‍🤝‍🧑🤝🤝💪💪💪

Syömme yhdessä.
Minä järjestän pienin kokoontuminen kollegan tai minun talon. Minä kysyn jokainen laittamaan ruokaa heidän lempiruokka täi yleinen roukalaji maassasi🌎🦐🦞🦀🌎🌏🍤🍣🍤🍣🌏🥡🥡🌍. Se kannustaa monimuotoisuutta ja kulttuuria ymmärtäminen.🍲🥗🍱🧀🥞

Teemme piknikki puistoon tai puutarhaan.
Tuo kahvia☕☕☕, voileipä 🥪🥪🥪ja makkara🌭🌭🌭. Keskustelemme ja nauramme yhdessä😆😆. Se keventää päivä. Täten, nauru on parasta lääke.

Kauneus puutarha🌻🌼🌺⚘🌷🌻. Luomme pieni/mini puutarha työpaikassa. Se edistää luovuus ja jotain nähdä potilaiden toimesta, työntekijät ja potilaan perhe.🌵🌼🌺🌻⚘🌷☘🍀🌿🍃

# data[].attributes.headline
PUHETAIDOT (ALL SPOKEN SKILLS QUESTIONS)

# data[].attributes.subject
PUHETAIDOT (ALL SPOKEN SKILLS QUESTIONS)

# data[].attributes.headline
RYHMÄ 5: KAUPUNGISSA ASUMINEN (Arrianne, Reymar, Kristina, Angelica) 

# data[].attributes.subject
RYHMÄ 5: KAUPUNGISSA ASUMINEN (Arrianne, Reymar, Kristina, Angelica) 

# data[].attributes.body
Perhe: Vanhemmat ja kaksi lasta. Molemmat vanhemmat käyvät töissä, toinen lapsi on 3-vuotias ja toinen 7-vuotias (alakoulun eka luokka)

- Kävelymatkan päässä lasten peruskoulusta.
- Julkinen liikenne toimi melko hyvin työssäkäyville vanhemmille.
- Vanhemmat voivat säästää rahaa lasten koulutukseen.
- Ei lähellä luontoa.
- Lapset voivat saada enemmän ystäviä.

Nuori opiskelija: On ihan äsken muuttanut asumaan yksin vieraaseen kaupunkiin. Harrastaa kalastusta ja vaeltamista.

-Lisää työmahdollisuuksia kaupungissa, jos hän haluaa etsiä osa -aikaista työtä.
- Retkeily- ja kalastuspaikka ovat kaukana kaupungista.
- Helppo pääsy kauppoihin ja kouluun.
- Hän nauttii yksityisyydestään.
- Hän saattaa tuntea olonsa yksinäiseksi, koska on yksin.

Vanha pariskunta: Lapset asuvat toisessa kaupungissa. Molemmat pystyvät vielä liikkumaan itse, mutta joskus se on vaikeaa. Kotihoitaja käy kerran viikossa.

- Heillä on vähän aikaa viettää aikaa kotona lastensa kanssa.
- Kiireinen kaupunki ei ehkä ole heille rauhallinen.
- Heillä voi olla vaikeuksia pyytää apua.
- Tukipalvelut ovat käytettävissä.
- He voivat käyttää kaupungin uusimpiin terveyspalveluihin.
- He eivät voi tehdä kaikkia askareita tai kötityöttä helposti.

# data[].attributes.body
ALLERGIA

RISKITEKIJÄT
1. Genetiikka tai perinnöllinen
- suvussa astma, ekseema, nokkosihottuma, altistuminen allergeeneille, kuten siitepölylle ja hyönteisten puremille.
2. Ympäristötekijät
- altistuminen sisä- ja ulkoallergeeneille, kuten pölylle, siitepölylle ja homeille.
- passiivinen tupakointi ja saastuminen
3. Elämäntyylitekijät
- tupakointi raskauden aikana.
4. Sukupuoli
- yleisin naisilla murrosiän jälkeen.
5. Etnisyys
- Valkoihoisilla on noin 3 kertaa todennäköisemmin allergioita kuin aasialaisilla.
6. Ikä
- kehittyy yleensä 10-vuotiaana ja häviää usein 40-60-vuotiaana.

EHKÄISY
1. Tunnistaa laukaisimia.
- seurata toimintaasi ja syömääsi, kun oireita ilmaantuu
2. Vältä tunnettuja laukaisimia.
- pysy sisällä ikkunat ja ovet kiinni, kun siitepölyä on paljon. Jos olet allerginen pölypunkeille, imuroi ja pese vuodevaatteet usein.
3. Käytä lääketieteellistä varoitusranneketta.
- ilmoittaa muille, että sinulla on vakava allergia, jos sinulla on reaktio etkä pysty kommunikoimaan.

# data[].attributes.body
AAMU:  Asiakkaan herääminen, aamupesu, aamupala, fyssinen harjoitella

7:00 - Kysyn potilaalta, onko valmis nousemaan? Kysyn myös, onko tykkää käymastä suihkussa? Tarvitsetko apua?

7:45 - Minä laitan aamupala. Pyydän, mita haluat aamiaiseksi? (pannukakkua, paahdettualeipää, mueslia, omenaa, banania..etc.)
Me voimme tehda pannukakku yhdessä jos hän on pystyy.

8:00 - Minä autan syömaan.

8:30 - Sen jalkeen, minä talutan häntä menemaan pihalla istua ja hänen lukea sanomalehtea. Minä kerron, soittamaan kelloa jos hän tarvitsee apua.

8:45 - 9:15 -  Minä sivoan keittiossä. Pesen astiat.

9:15 - 9:45 -  Kavelemme pihalla ja käymme hän naapuria. Kekustelumme yhdessä.

9:45 - 10 :15 -  Me teemme ristisanat ja palapelit yhdessä.

10: 15 - 11:00 - Hän voi ottaa levätä. Kysyn, haluatko levätä?

11:00 - 12:00- LOUNASAIKA.
Minä valmistan hän louna.
Annan lääkityksen.

PÄIVÄ:  Kasitoita, viihde, nukuminen, kahvi tauko tai iltapäivä tee

13:00 -   Kysyn, mitä  hän haluaa tehdä. Teemme kasitoita esimerkeksi: kirjonta (embroidery), cross-stitching.
14:00 -   Katsomme televisiota tai elokuvia ydessä.
14:00 - 15:00 -Nukkumaanmenoaika.
Minä autan hänen mennä nukkumaan.
15:30 -  Minä teen hän iltapäivä tee (afternoon tea) tai kahvi.
Me soimme teeta tai kahvia yhdessä puutarhassa.
16:00 - WC- aika.
Minä kysyn jos hän haluaa menna vessaan.
17:00 -   Valmistan hänelle illallisen.

ILTA: illallinen, nukuminen,

18:00 - Syömme illallinen.
Kuntelee hänen lempimusikkia.
20:30 - Autan häntä nukahtamaan.
21:00 - Nukuksissa..

TAVOITTEET

1. Luoda hänelle turvallinen ja rauhallinen ympäristö.
2.Tehdä päivästämme tuottava tekemällä aktiviteetteja.
3. Kunnioittaa hänen valintojaan.

# data[].attributes.headline
28 SYYSKUU -- LÄHIHOITAJAN LUPAUS (Nettan Class)

# data[].attributes.subject
28 SYYSKUU -- LÄHIHOITAJAN LUPAUS (Nettan Class)

# data[].attributes.headline
28 SYYSKUU Verbitaivutuksen kertaus (Nettan Class)

# data[].attributes.subject
28 SYYSKUU Verbitaivutuksen kertaus (Nettan Class)

# data[].attributes.headline
28 SYYSKUU Verbitaivutuksen kertaus (Nettan Class)

# data[].attributes.subject
28 SYYSKUU Verbitaivutuksen kertaus (Nettan Class)

# data[].attributes.headline
28 SYYSKUU Verbitaivutuksen kertaus (Nettan Class)

# data[].attributes.subject
28 SYYSKUU Verbitaivutuksen kertaus (Nettan Class)

# data[].attributes.body
VERBITYYPPI 6

kylmetä, kuumeta

-ETA/ETÄ

Verbityyppi 1:ssa on KPT-vaihtelu. Missä muissa verbityypeissä on KPT?

Taivutetaan yhdessä: hoitaa, reagoida, kohdella, ohjata, valita, lämmetä

Ryhmissä: Tehkää seuraavista verbeistä hoitotyöhön liittyviä lauseita preesensissä.

vanheta

kunnioittaa

harkita

diagnosoida

haitata

kohota

niellä

nousta

tupakoida

sylkeä

Hoitajan eettiset ohjeet, hoitotyön etiikka

Käännä sanat englanniksi.

lähihoitaja

ihmisarvo

EDISTÄÄ (1)

kasvu

kehitys

toimintakyky

omatoimisuus

EHKÄISTÄ (3)

syrjäytyminen

LIEVITTÄÄ (1)

kärsimys

ammattieettinen

periaate

salassapitovelvollisuus

ammattitaito

työyhteisö

SITOUTUA (1)

sosiaali- ja terveysala

kasvatusala

Lue teksti. Ymmärrättekö lihavat sanat?

Mikä on sanan perusmuoto? Mitä sanat tarkoittavat?

Hoitaja tukee potilaan ja asiakkaan fyysisiä, psyykkisiä, sosiaalisia, henkisiä ja hengellisiä tarpeita. Hoitaja edistää terveyttä, hoitaa sairauksia ja tukee kuntoutumista. Hoitajan työ on huolenpitoa ja hoivaa. Hoitajalle tärkeitä ovat ihmissuhdetaidot ja vuorovaikutus.

Ammattietiikan tavoitteena on edistää hyvää elämää ja oikeudenmukaisuutta. rakentaa luottamuksellisia suhteita potilaisiin. Hoitaja kunnioittaa asiakkaiden yksilöllisyyttä ja erilaisia taustoja.

Hoitajan työtä säätelee laki. Hoitajan työ perustuu luottamukseen. Hoitajalla on salassapitovelvollisuus. Hän ei kerro ulkopuolisille tietoja, joita hän on työssä saanut. Hoitajalla on myös ilmoitusvelvollisuus. Hoitaja auttaa potilasta osallistumaan potilasta koskevaan päätöksentekoon.

Hoitajan eettiset periaatteet:

Ihmisarvon kunnioittaminen

Hoitaja hoitaa työssään hyvin ja arvokkaasti jokaista ihmistä.

Itsemääräämisoikeus

Hoitaja edistää ihmisen oikeutta itsenäiseen ja hyvään elämään.

Oikeudenmukaisuus

Hoitaja tietää potilaiden oikeudet. Hoitaja edistää potilaiden oikeudenmukaisuutta ja hyvinvointia.

Tasa-arvo

Hoitaja edistää tasa-arvon toteutumista työssään ja työyhteisössä. Hän kohtelee kaikkia asiakkaita, potilaita, omaisia ja työtovereita tasa-arvoisesti.

Vastuullisuus

Hoitaja kantaa eettisen vastuun työhönsä liittyvistä päätöksistä ja on rehellinen.

Yhteisöllisyys

Hoitaja tekee yhteistyötä muiden ammattilaisten kanssa potilaiden hyväksi.

Toivo

Hoitajan keskeinen tehtävä on ylläpitää ja vahvistaa asiakkaan ja hänen läheistensä toivoa. Toivon vahvistaminen on osa terveyden edistämistä.

Lähde: Hoitajan eettiset ohjeet

Pohtikaa ryhmässä: Millaiset eettiset periaatteet ja arvot ovat tärkeitä hoitajan työssä? Kirjoittakaa ryhmän tärkeimmät ajatukset tähän.

# data[].attributes.headline
28 SYYSKUU -- AIHE: VAMMAISUUS (Liisan Class)

# data[].attributes.subject
28 SYYSKUU -- AIHE: VAMMAISUUS (Liisan Class)

# data[].attributes.body
Mitä ovat vammaisten oikeudet?

Vammaisille henkilöille kuuluvat samat oikeudet kuin muillekin kansalaisille.

Vammaisuus tai sairaus ei saa olla perusteena erilaiselle kohtelulle.

Suomen perustuslain mukaan valtion täytyy turvata kaikkien kansalaisten perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien toteutuminen.

Potilaan oikeuksia koskevan lain mukaan potilaalla on oikeus saada hyvää terveydenhuoltoa ja hyvää kohtelua ilman syrjintää.

Jos potilas on kokenut syrjintää esimerkiksi vamman tai terveydentilan perusteella, niin hän voi ottaa yhteyttä yhdenvertaisuusvaltuutettuun (The Non-Discrimination Ombudsman). Yhdenvertaisuusvaltuutettu valvoo yhdenvertaisuuslain noudattamista ja voi puuttua asioihin, jotka ovat väärin.

Vammaiset kohtaavat usein monia ennakkoluuloja, syrjintää, poissulkemista ja jopa väkivaltaa. Heiltä saatetaan poistaa oikeus koulutukseen, terveydenhuoltoon ja yhteiskunnalliseen osallistumiseen vain ja ainoastaan heidän vammansa perusteella.

YK:n (UN) sopimus vammaisten henkilöiden oikeuksista kertoo, mitä oikeuksia vammaiselle henkilölle kuuluu.

Sopimus sanoo, että pitkäaikainen ruumiillinen, henkinen, älyllinen tai aisteihin liittyvä vamma ja yhteiskunnan esteet aiheuttavat yhdessä sen, että vammainen henkilö ei voi osallistua yhteiskunnan toimintaan yhtä hyvin kuin muut. Sopimuksen huomio ei siis ole vammaisessa henkilössä, vaan yhteiskunnassa olevissa esteissä ja rajoitteissa.

Kaikkien palvelujen tulisi olla saavutettavissa myös eri tavoilla vammaisille henkilöille. Yhteiskunnan pitäisi siis olla mahdollisimman esteetön. Vammaiset ihmiset pitää nähdä yksilöinä, joilla on omat ominaisuutensa ja tarpeensa.

MITÄ TARKOITTAA ESTEETTÖMYYS?

Esteettömyyteen kuuluu kaksi asiaa: fyysinen esteettömyys ja sosiaalinen esteettömyys.

Fyysinen esteettömyys tarkoittaa sitä, että eri tavoilla vammaiset ihmiset voivat osallistua eri tapahtumiin ja päästä eri paikkoihin vammasta huolimatta.

Sosiaalinen esteettömyys tarkoittaa sitä, ettei vammaisiin ihmisiin kohdistu ennakkoluuloja ja heitä ei syrjitä.

Joskus esteettömyyttä sanotaan myös saavutettavuudeksi (saavutettavuus).

Esteettömyyttä voi parantaa erilaisissa apuvälineillä ja palveluilla. Sen tavoitteena on turvata vammaisten mahdollisuudet mahdollisimman aktiiviseen ja osallistuvaan elämään.

RYHMÄTEHTÄVÄ: ESTEETTÖMYYS

Mieti, miten selität nämä sanat suomeksi ihmiselle, joka ei ole ikinä kuullut niitä:

1. Vammainen

2. Fyysinen esteettömyys

3. Sosiaalinen esteettömyys

4. Syrjintä

5. Ihmisoikeudet

Miten voit varmistaa, että sinun työpaikka on mahdollisimman esteetön?
Mieti näiden potilaiden näkökulmasta. Kirjoita ohjeet työnantajalle ja työpaikan suunnittelijalle.

1. Potilas on kuulovammainen (kuuro)

2. Potilas käyttää pyörätuolia

3. Potilas on näkövammainen (sokea)

4. Potilaan toinen käsi on amputoitu

5. Potilaalla on autismi

# data[].attributes.headline
27 SYYSKUU Toimintarajoitteisuus (Nettan Class)

# data[].attributes.subject
27 SYYSKUU Toimintarajoitteisuus (Nettan Class)

# data[].attributes.body
Vammaisuus

https://quizlet.com/620472222/vammaisuus-flash-cards/

Johdanto

YK:n kansainvälinen määritelmä vammaisuudesta:

Vammaisiin henkilöihin kuuluvat ne, joilla on sellainen pitkäaikainen ruumiillinen, henkinen, älyllinen tai aisteihin liittyvä vamma, joka vuorovaikutuksessa erilaisten esteiden kanssa voi estää heidän täysimääräisen ja tehokkaan osallistumisensa yhteiskuntaan yhdenvertaisesti muiden kanssa.

Official definition of disability by UN

”Persons with disabilities include those who have long-term physical, mental, intellectual or sensory impairments which in interaction with various barriers may hinder their full and effective participation in society on an equal basis with others.”

Vastaa kysymyksiin:

1: Kehitysvammaisuus / Kehitysvammainen

Mitä tarkoittaa kehitysvamma?

Millaista apua kehitysvammainen voi tarvita?

Mikä voi aiheuttaa kehitysvammat?

2: Kuulovamma / Kuulovammainen / Kuuro

Mitä tarkoittaa kuurous?

Mikä on usean kuuron ensikieli?

Miten kuurous voi aiheutua?

3: Näkövamma / Näkövammainen

Mitä tarkoittaa näkövamma?

Mitä tarkoittaa sokea?

Mikä on yleisin näkövamman aiheuttaja?

Millaisia haasteita näkövammaisella usein on?

4: Puhevaikeus

Mitä tarkoittaa puhevaikeus tai afasia?

Mitä muita ongelmia puhehäiriöisellä voi olla?

Mitkä aiheuttavat usein puheen häiriöitä?

Miten puhehäiriötä voidaan hoitaa?

5: Liikuntavammaisuus / Liikuntavammainen

Mitä tarkoittaa liikuntavamma?

Mikä voi olla liikuntavamman syy?

Millainen tila liikuntavammaisuus voi olla?

# data[].attributes.headline
24 SYYSKUU-Liivi ja Ritvan Tehtävä vastaus from 24 SYYSKUU activity (Nettan Class)

# data[].attributes.subject
24 SYYSKUU-Liivi ja Ritvan Tehtävä vastaus from 24 SYYSKUU activity (Nettan Class)

# data[].attributes.body
AIHE: VAMMAISUUS

Miten vammaisen ihmisen toimintakyky määritellään?

TOIMINTAKYKY

Toimintakyky tarkoittaa sitä, miten ihminen selviytyy tärkeistä ja pakollisista arjen asioista. Toimintakyky sisältää psyykkisen, fyysisen ja sosiaalisen puolen. Arjen asioihin voivat kuulua esimerkiksi työ, opiskelu, vapaa-aika, harrastukset ja itsestä huolehtiminen. Arki tapahtuu siinä ympäristössä, jossa ihminen asuu.

Yleensä toimintakykyä kuvataan ICF-luokituksella. Se on kansainvälinen, eli sitä käytetään monessa maassa. ICF-luokitus sisältää monta eri osaa. Kaksi tärkeintä ja isointa osaa ovat toimintakyky ja toimintarajoitteet ja kontekstuaaliset tekijät. Konteksti tarkoittaa ympäristöä, jossa jokin asia esiintyy tai tapahtuu.

VASTAA RYHMÄSSÄ KYSYMYKSIIN:

1) Mitkä asiat kuuluvat ruumiin toimintoihin? Varmista, että ymmärrät englanniksi.
2) Mitkä asiat kuuluvat ruumiin rakenteisiin? Varmista, että ymmärrät englanniksi.
3) Mitkä asiat kuuluvat suorituksiin ja osallistumiseen? Varmista, että ymmärrät englanniksi.
4) Mitkä asiat kuuluvat ympäristötekijöihin? Varmista, että ymmärrät englanniksi.
5) Miksi yksilötekijöistä ei ole luetteloa? Mitä asioita niihin voisi kuulua?

MIETITÄÄN YHDESSÄ:

Miksi ICF-luokitus on hyödyllinen? Miten se auttaa vammaistyön tekijää?

Mitä ongelmia luokitus voi aiheuttaa? Mitä pitää muistaa, kun sitä käyttää?

Kotitehtävät

Lue neljä neuvoa mittareiden käytöstä. Teksti voi olla vaikea! Älä käännä englanniksi Googlen avulla, vaan mieti, mitä sanoja et ymmärrä. Tarkasta ne sanakirjasta ja mieti, auttaako se ymmärtämään koko tekstin.

Kirjoita neuvot itse uudelleen niin, että sinä ja muut suomea opiskelevat ymmärtävät ne paremmin. Voit esimerkiksi tehdä lauseista peruslauseita tai käyttää helpompia sanoja.

Mittareiden käyttö sosiaalialan asiakastyössä: neljä neuvoa

1. Käytä mittaria asiakastyössä vain silloin kun se on perusteltua. Määrittele etukäteen, millaista tietoa mittaamisella tavoitellaan. Valitse mittari, joka varmasti sopii kyseiseen tarkoitukseen.

2. Keskustele asiakkaan kanssa mittarista, sen käyttötarkoituksesta sekä siitä, millaisia vaikutuksia tuloksilla voi olla häntä koskeviin päätöksiin.

3. Muista, että pelkästään mittaamisen perusteella ei voi tehdä asiakasta koskevia merkittäviä päätöksiä. Mittari on vain yksi osatekijä kokonaisvaltaista harkintaa edellyttävässä päätöksenteossa.

4. On johdon tehtävä varmistaa, että työntekijöillä on mittarien käyttöä koskevaa riittävää osaamista, ja että mittaamisen toimintakäytännöt ovat yhtenäisiä.

https://thl.fi/fi/web/toimintakyky/icf-luokitus/icf-luokituksen-rakenne

# data[].attributes.headline
24 SYYSKUU- VAMMAISEN TOIMINTAKYKY : Liisan Class

# data[].attributes.subject
24 SYYSKUU- VAMMAISEN TOIMINTAKYKY : Liisan Class

# data[].attributes.headline
23 SYYSKUU (Audio ja Textin: Liivin ja Ritvan Keskustelu)

# data[].attributes.subject
23 SYYSKUU (Audio ja Textin: Liivin ja Ritvan Keskustelu)

# data[].attributes.body
1. Mihin Liivi on hakenut työhön ja miksi sinne haetaan työntekijää?

2. Miksi Maris on oppinut työssä kieltä paremmin kuin kurssilla?

3. Mikä on Liivin ammatti?

4. Mitä työtä hän on hakenut?

5. Mikä Liiviä jännittäisi sairaanhoitajan työssä eniten?

6. Miksi Liivi haluaa tehdä vain perusasioita töissä?

7. Onko vuorotyö Liiville tuttua?

8. Millainen ihminen Liivi kertoo olevansa?

9. Mitä Liivi ja Ritva tekevät haastattelun lopuksi?

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/haastattelu.mp3

# data[].attributes.body
1. Kuinka muistisairaan ihmisen kanssa täytyy käyttäytyä?

◇ puhumalla selkeästi ja hitaasti.
◇ottamalla katsekontakti, kun hän puhuu tai esittää kysymyksiä.
◇ antamalla heille aikaa vastata.
◇ kannustamalla heitä osallistumaan keskusteluun muiden kanssa.
◇antamalla heidän puhua puolestaan.
◇yrittämällä olla holhota heitä.
◇antamalla heille yksinkertaisia valintoja.

2. Millaisia asioita muistisairaan kanssa on hyvä ottaa huomioon?

☆Turvallisen ja rauhallisen ympäristön tarjoaminen.🏡🏠♿⛔🔙🔚❌🏥🏥

☆Tarkkaile yleisiä käyttäytymismuutoksia: Päiväkirjan pitäminen 1-2 viikon ajan voi auttaa tunnistamaan laukaisijat.✍✍📒📒

☆Tunnista heidän sanalliset ja ei-sanalliset vihjeensä ja omat tunteesi.☹😊😨🤔😡🥱
☆Itsenäisyys itsehoidossa.🥼👕👖🧖‍♀️🧖🛀🛌

☆Kunnioita yksilöllisyyttä.

☆Fysiologisten muutosten ymmärtäminen: kuulo, näkö, liikkuvuus, iho ja lihakset.👦👧👨‍🦳👩‍🦳👴👵

3. Miten voit parantaa muistisairaan turvallisuutta hänen kotona tai muualla lähiympäristössä?

Suorita/Tee riskinarviointi tarvittaessa:

♧Ympäristö: (makuuhuone, olohuone, keittiö, portaat, puutarha).🏡🚫⛔🔙🔚♿🚭🚯🚷🚸🚺🚹♿

♧Tulipalon sattuessa: (poistumissuunnitelma; varmista, että palo- ja palohälytyksissä on uudet paristot).🔥🔥🔥🧯🔦🔌

♧Ruokavalio ja ravitsemus.🍒🍓🍌🍋🍇🍎🥑🥬🥦🥒🫑🍱🍱🧀🍞🍄🌽🌶🥜 Alä syö:🍪🍪🍪🍩🍩🍩🎂🍰🍔🍔🍔🍟🍟🍟🍕🍕

♧Käyttäytyminen ja fysiologiset muutokset.

♧Hygienia.🛀💇‍♀️💇‍♂️

4. Mitä kaikkea muistisairaan kanssa kannattaa tehdä?

♡Harjoitus: Luontokävely.🚶‍♀️🚶‍♀️🚶

♡Syödä terveellistä ja ravitsevaa ruokaa.🥝🥑🍏🥦🥬🥒🍞🥗🥗🥝🥝🥝🍐🥑🥑🥑🍋🍋🍋🍋

♡Stimuloida aivoja: Palapelit, Ristisanatehtävät🧩🧩🧩🎨🎨🎨📚📰📰📰

♡Meditoida: Jooga 🧘🧘‍♀️🧘‍♂️

♡Seurustella: Viettää aikaa perheen ja ystävien kanssa.👨‍👩‍👧‍👦👨‍👩‍👧👨‍👩‍👦👨‍👩‍👧‍👧👨‍👧‍👦🫂🫂🫂

♡kunnella musikkia. 🎷🎻🎺🎸🎹🎙🎶

# data[].attributes.body
https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/eksistentiaalilause-kysymys-kuvasta-posneg.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/alheimer.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/verisuoniperainen.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/lewey-kapale-tauti-presentation.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/otsa-ohimolohkon-rappeuma.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/muistisairaudet-google-docs.pdf

Tilanteita:

Potilas ei muista, miksi on sairaalassa ja on hermostunut. Miten rauhoittelet potilasta?

Potilas yrittää lähteä huoneestaan/sairaalasta.

Potilas on väkivaltainen.

Potilaan omainen on huolestunut läheisestään. Miten rauhoittelet häntä?

# data[].attributes.headline
21 SYYSKUU (Tiinan Class) EKSISTENTIAALILAUSET ja MUISTISAIRAUDET TEHTÄVÄ

# data[].attributes.subject
21 SYYSKUU (Tiinan Class) EKSISTENTIAALILAUSET ja MUISTISAIRAUDET TEHTÄVÄ

# data[].attributes.body
Paikkalause: myös negatiivinen

Mitä Suomessa on?
Mitä Filippiineillä on?
Mitä pihalla on?

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/eksistentiaalilause-kuvasta-posneg-12.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/eksistentiaalilause-kysymys-kuvasta-posneg.pdf

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/muistisairaudet-google-docs.pdf

Mitkä ovat yleisimmät muistisairaudet?

Mitkä asiat aiheuttavat muistisairauksia?

Millaista kuntoutustoimintaa muistisairaalle on hyvä järjestää?

Miten muistisairaan kodista voi tehdä turvallisen?

Mikä muu on tärkeää muistisairaan hoidossa?

11:45 – 13:15 A+B

Tilanteita:

Potilas ei muista, miksi on sairaalassa ja on hermostunut. Miten rauhoittelet potilasta?

Potilas yrittää lähteä huoneestaan/sairaalasta.

Potilas on väkivaltainen.

Potilaan omainen on huolestunut läheisestään. Miten rauhoittelet häntä?

# data[].attributes.headline
20 SYYSKUU (Tiinan Class) EKSISTENTIAALILAUSET, MUISTISAIRAUDET Quizlet

# data[].attributes.subject
20 SYYSKUU (Tiinan Class) EKSISTENTIAALILAUSET, MUISTISAIRAUDET Quizlet

# data[].attributes.body
Mitä sun kotona on?
Mitä sun pöydällä on?
Mitä sairaalassa on?
Mitä lääkekaapissa on?
Mitä Suomessa on?
Mitä Filippiineillä on?
Mitä pihalla on?

http://www.saunalahti.fi/raillam6/Eksistentiaalilause1.htm

http://www.saunalahti.fi/raillam6/Eksistentiaalilause2.htm

http://www.saunalahti.fi/raillam6/Eksistentiaalilause3.htm

http://www.saunalahti.fi/raillam6/Eksistentiaalilause4.htm

https://quizlet.com/_a7xrw8?x=1jqt&i=3eooy1

# data[].attributes.headline
20 SYYSKUU -Tiinan Class Notes: Getting to know Netta

# data[].attributes.subject
20 SYYSKUU -Tiinan Class Notes: Getting to know Netta

# data[].attributes.body
yhmätyö: tutustuminen uuteen työkaveriin.

Tee dialogi.

Miten esittelet itsesi uudelle työkaverille?

Mistä voit puhua uuden työkaverin kanssa? Mitä voit kysyä?

# data[].attributes.attachment_link.title
20.9.2021-google-docs Tiinan Class ja Netta

# data[].attributes.headline
16 SYYSKUU - LEIKAUKSEN, kuva 3 (Liisan class)

# data[].attributes.subject
16 SYYSKUU - LEIKAUKSEN, kuva 3 (Liisan class)

# data[].attributes.headline
16 SYYSKUU - LEIKAUKSEN, kuva 4 (Liisan class)

# data[].attributes.subject
16 SYYSKUU - LEIKAUKSEN, kuva 4 (Liisan class)

# data[].attributes.headline
16 SYYSKUU - TILANNE: dialogue (Liisan Class)

# data[].attributes.subject
16 SYYSKUU - TILANNE: dialogue (Liisan Class)

# data[].attributes.body
Kirjoita dialogi eli vuoropuhelu hoitajan ja potilaan välillä.

Ryhmä 1: Potilas on vanha nainen, joka asuu vanhainkodissa. On aamu.
Ryhmä 2: Potilas on nuori mies, joka on ollut umpilisäkkeen poistoleikkauksessa. Herääminen.
Ryhmä 3: Potilas on noin 40-vuotias nainen, jolla on tyypin 1 diabetes. Kontrollikäynti, labratulokset.
Ryhmä 4: Potilas on vanha mies, jolla on syöpä. Hän on sairaalassa ja saa sädehoitoa.

Ota mallia HOIDETAAN SUOMEKSI -kirjan teksteistä!

https://yle.fi/uutiset/osasto/selkouutiset/lauantai_1192021_radio/12095948

# data[].attributes.body
Mitä tarkoittaa…
kyhmy, patti
kasvain
hyvälaatuinen
pahalaatuinen
epänormaali
luomi
koepala

Mistä syöpä johtuu? Mitä oireita siinä on? Miten sitä hoidetaan? Kirjoita suomeksi!

Ryhmä 1: rintasyöpä
Ryhmä 2: ihosyöpä
Ryhmä 3: eturauhassyöpä
Ryhmä 4: keuhkosyöpä

https://yle.fi/uutiset/osasto/selkouutiset/lauantai_1192021_radio/12095948

Myös kysymyslause voi olla verbi+verbi-lause.

Miten vastaat kysymyksiin?

1. Mihin aiot matkustaa?

2. Mitä haluaisit syödä?

3. Missä teidän täytyy tavata?

4. Kuka kielsi sinua juomasta?

5. Milloin menet nukkumaan?

6. Haluatko opiskella suomea?

7. Pitääkö sinun mennä kotiin?

8. Oletko ajatellut pyytää lomaa?

9. Voisitko auttaa minua?

10. Päästitkö potilaan lähtemään?

# data[].attributes.headline
14 SYYSKUU - (Liisan Class) KYSYMYSLAUSE 2

# data[].attributes.subject
14 SYYSKUU - (Liisan Class) KYSYMYSLAUSE 2

# data[].attributes.headline
14 SYYSKUU - (Liisan Class) KYSYMYSLAUSE 1

# data[].attributes.subject
14 SYYSKUU - (Liisan Class) KYSYMYSLAUSE 1

# data[].attributes.headline
14 SYYSKUU - HARJOITELLAAN PERUSLAUSETTA, OMISTUSLAUSETTA JA VERBI+VERBI-LAUSEITA. (Liisan Class)

# data[].attributes.subject
14 SYYSKUU - HARJOITELLAAN PERUSLAUSETTA, OMISTUSLAUSETTA JA VERBI+VERBI-LAUSEITA. (Liisan Class)

# data[].attributes.body
HARJOITELLAAN PERUSLAUSETTA, OMISTUSLAUSETTA JA VERBI+VERBI-LAUSEITA.

PERUSLAUSEET – lisää sanoja! (adjektiivi, kenen, missä, milloin, miten)

1. Lääkäri työskentelee sairaalassa.

2. Potilas sairastaa syöpää.

3. Vatsa on kipeä.

4. Hoitaja pesee hampaat.

5. Vanhus täyttää vuosia.

OMISTUSLAUSEET – yhdistä peruslauseisiin! Mikä konjunktio?

1. Potilaalla on umpisuolentulehdus.

2. Hänellä on kipsi kädessä.

3. Hänellä on heikko olo.

4. Hänellä ei ole asuntoa kaupungissa.

5. Hänellä on syntymäpäivä.

VERBI + VERBI – täydennä ja taivuta! Voit myös lisätä sanoja.

1. Leila haluaa _______ kotiin jouluksi.

2. Hoitaja menee __________ potilaan tipan.

3. Lääkärin täytyy _________ potilaalle huonoja uutisia.

4. Sinun pitää olla __________ ja _________ juomatta ennen näytteenottoa.

5. Voisitko _______ minua?

TEHTÄVÄ  Mikä kysymys sopii vastaukseen?

1) Kiitos hyvää! Entä sinulle?
2) Se on jaana.lehto@sairaala.fi.
3) 6. toukokuuta 1958.
4) 185 cm.
5) 82 kg.
6) Ei kiitos, join juuri kaksi kupillista.
7) Valitettavasti tupakointi on kielletty täällä.
8) Vessa on tuolla vasemmalla hissin vieressä.
9) Täytän ensi viikolla viisi vuotta.
10) Hämeenkatu 46 c 12.
11) Englantia, espanjaa ja vähän suomea.
12) En, tämä on ensimmäinen kerta täällä.
13) Vähän vaille neljä.
14) On, melkein 39 astetta.
15) 12 euroa.

# data[].attributes.headline
14 SYYSKUU (ADJEKTIIVINEN- HEIDIN CLASS)

# data[].attributes.subject
14 SYYSKUU (ADJEKTIIVINEN- HEIDIN CLASS)

# data[].attributes.body
Positiivi eli adjektiivin perusaste kertoo, millainen joku tai jokin on (Pekka on nälkäinen). Komparatiivilla verrataan kahta asiaa toisiinsa (Pekka on nälkäisempi kuin Mikko).

Komparatiivin tunnus on -mpi. Tunnus lisätään adjektiivin vartaloon. Vartalon löydät esimerkiksi sanan genetiivimuodosta (helpo/n).

https://quizlet.com/_352goa?x=1jqt&i=mssil

Harjoitus 1. Mikä on adjektiivien komparatiivimuoto? Tarkista oikeat muodot kommenttiboksista. Jos et tiedä, mitä sana tarkoittaa, voit tarkistaa sen merkityksen sanakirjasta.

HANKALA                tricky, difficult, vaikea hankalampi (hankalempi)

YKSINKERTAINEN simple yksinkertaisempi
HUPAISA                 funny hupaisampi

ANKEA                 ankeampi
HÖLMÖ                silly hölmömpi

NOKKELA            smart, clever and quick nokkelampi
TYPERÄ               stupid      typerämpi

TAITAVA person who has skills, knowledge, good at something            taitavampi
KÖMPELÖ            clumsy -kömpelömpi

KETTERÄ             ketterämpi
TYLSÄ                  tylsempi

TERÄVÄ                terävämpi
SIRO                     sirompi

TUKEVA                tukevampi
LIUKAS                 liukkaampi

TAHMEA               tahmeampi

Harjoitus 2. Mikä on komparatiivi muoto? Sano se!

Adjektiivit on myös Quizletissä!

-Bill Gates on rikkaampi kuin minä. Minä olen köyhempi kuin Bill.
-Aasia on isompi maanosa kuin Eurooppa. Eurooppa on pienempi kuin Aasia.

rikas      iloinen
köyhä    surullinen
iso          hidas
pieni      nopea
suuri      rauhallinen
avoin     kiinni
tyhjä     täysi
kylmä   kuuma
pitkä     lyhyt
kapea   leveä
ohut     paksu
lihava    laiha
märkä   kuiva
hauska   tylsä
kaukana   lähellä
pimeä    valoisa
korkea   matala
kaunis   ruma
pehmeä   kova
halpa     kallis
älykäs    tyhmä
vaikea    helppo
myöhässä    ajoissa
samanlainen    erilainen
värikäs           väritön
heikko            vahva
uusi                vanha
nuori              vanha
hapan            makea
tulinen           mieto ei tulinen
puhdas          likainen
siisti               sotkuinen
sairas             terve
hyvä               huono
hiljainen         puhelias
rohkea           arka, ujo
ehjä                rikki
vihainen         haiseva
tuoksuva        ahkera
laiska              kevyt
raskas            painava
lämmin           viileä

Vertailussa voi käyttää rakennetta komparatiivi + kuin + nominatiivi tai partitiivi + komparatiivi. Näistä kuin-vertailu on monikäyttöisempi.
Kesä on hauskempi kuin talvi.
Kesä on talvea hauskempi.

Harjoitus 3. Kirjoita sana komparatiivissa. Huomaa oikea sijamuoto!

1. Kummat kengät ovat _______________ (kaunis), nämä vai nuo?

2. Haluaisitko muuttaa _______________ (iso) asuntoon?

3. Pidätkö _______________________ (tulinen vai mieto) ruoasta?

4. Leikkautan hiukseni __________________ (lyhyt).

5. En tunne Annan__________________________ (vanhemmat).

6. Oletko tänään _________________________ (väsynyt) kuin eilen?

7. Muuttuuko sää_________________________ (lämmin)?

8. Soitatko_____________________________ (vanhemmat) joka viikko?

9. Haluaisin matkustaa johonkin ______________________ (lämmin) maahan.

10. Onko suklaa _______________________________(makea) kuin jäätelö?

11. Toivoin pääseväni ostoksistani ________________(halpa).

12. Muutin _____________________ (iso) kaupungista ________________ (pieni).

13. Haluaisin olla _______________________ (nopea) juoksija kuin Usain Bolt!

14. Lääketieteen kurssit ovat _____________________ (vaikea) kuin kemian.

15. Tarvitsisin ______________________________ (tilava) auton.

16. Onko siskosi _________________ (vanha) vai ________________ (nuori) kuin sinä?

17. Huomenna sää muuttuu ______________________ (viileä).

# data[].attributes.body
https://wordwall.net/embed/e93019cadc8f498081efc20dff0
271dc?themeId=2&templateId=30

Työvuorossa

1. Käyt tervehtimässä työvuoron aluksi potilasta, jonka olet jo tavannut kaksi kertaa aiemmin työvuorossa. Mitä sanot, kun astut huoneeseen ja kysyt potilaanvointia?

2. Mitä sanot, kun käyt tervehtimässä uutta potilasta, joka on 73-vuotias mies?

3. Miten kysyt iäkkäältä (=vanhalta) naispotilaalta, voitko osallistua aamupesun tekemiseen?

4. Autat iäkästä miespotilasta nousemaan sängystä ja kävelemään vessaan. Mitä sanot?

5. Miten kysyt vanhalta naispotilaalta, sopiiko hänelle, että olet paikalla kun lääkäri tutkii hänet?

6. Naispotilaalle täytyy laittaa katetri. Miten kerrot asiasta ja mitä sanat, kun laitat katetria?

7. Joudut riisumaan potilaan vaatetusta toimenpidettä varten. Mitä sanot?

8. Potilas on tuotu leikkauksesta ja hän heräilee vuoteessa. Mitä sanot hänelle?

9. Mittaat potilaan verenpaineen. Mitä sanot?

10. Tuot potilaalle päivittäisen lääkeannoksen. Mitä sanot?

11. Autat potilasta hampaiden pesussa. Mitä sanot?

12. Vuodepotilaan lakanat pitää vaihtaa. Mitä sanot?

13. Ohjaat potilasta antamaan virtsanäytteen. Mitä sanot?

14. Keksi tilanne. Muiden tulee keksiä, mitä tilanteessa voi sanoa.

Kirjaamislauseita

1. potilas + flunssa

2. potilas + omaiset kävivät + vierailu

3. potilas + korkea kuume

4. potilas + ruokahaluton

5. Potilas + määrättiin + 100 mg Primaspania

6. Potilas + pelätä + leikkaus

7. potilas + käyttäytyä + aggressiivinen

8. potilas + lääkitys + jatketaan

9. potilas + laboratoriotulokset + eivät ole vielä tullet

10. potilas + ei voida + liuotushoito

11. potilas + laitetaan + nestelista

12. potilas + kotiutua + perjantai

13. potilas + siirrettiin + eristyshuone

14. potilas+ jalkaterä +puutua

15. potilas + verenpaine + koholla

16. potilas + vaikea niellä

17. potilas + lääkeannos + nostettiin + kaksinkertainen

18. potilas + sääri turvonnut

19. potilas + olo + huonontua

20. potilas + on annettu + 500 mg Panadolia

21. potilas + vietiin suihku

22. potilas + vointi + olla parantunut

23. potilas + haava + kuivata + steriili taitos

24. potilas + surullinen

25. potilas + nestetavoite + 2500 ml /vrk

26. potilas + kova kipu + ylävatsa

27. potilas + levoton

28. potilas + oksettaa

29. potilas + iho pitää rasvata huolellisesti.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Create better lessons quicker

# data[].attributes.attachment_link.description
Open the box - Tap each box in turn to open them up and reveal the item inside.

# data[].attributes.headline
13 SYYSKUU - TEHTÄVÄ for  Nimeä (Angelica, John Gil, Trixy, Rod)

# data[].attributes.subject
13 SYYSKUU - TEHTÄVÄ for  Nimeä (Angelica, John Gil, Trixy, Rod)

# data[].attributes.body
5 erikoisalaa
1. Sydänlääkäri
2. Lastenlääkäri
3. Ihotautilääkäri
4. Yleislääkäri
5. Hammaslääkäri

5 ruumiinosaa jaloissa
1. Polvet
2. Jalka
3. Nilkka
4. Sääri
5. Varpaanluut

5 suomalaista kirosanaa.
1. Perkele
2. Hitto
3. Helvetti
4. Perse
5. Saatana

5 erilaista osastoa
1. Päivystysosasto
2. Syöpäosasto
3. Yleinenosasto
4. Kirurginenosasto
5. Lastenosasto

5 asiaa kansliassa
1. Tietokone
2. Kynä ja lyijykynä
3. Pöytä ja tuoli
4. Seinä kello
5. Kirja ja kirjahylly

5 eri lääkeainetta
1. Insuliini
2. Verenpainelääkkeet
3. Huumelääkkeet
4. Antibiootit
5. Hyljinnänestolääkitys

5 kroonista sairautta
1. Diabeetikko
2. Keliakia
3. Sydänsairaus
4. Munuaissairaus
5. Syöpä

5 sisäelintä
1. Sydän
2. Aivot
3. Henkitorvi
4. Ohutsuoli
5. Haima

5 erilaista ammattia sairaalassa
1. Sairaanhoitaja
2. Lääkäri
3. Lähihoitaja
4. Laboratorioteknikko
5. Fysioterapeutti

5 asiaa leikkaussalissa
1. Nukutus tai puudutus
2. Kirurgi
3. Kipsi
4. Tikki, tikit
5. Side

5 ruoansulatuksessa liittyvää elintä
1. Paksusuoli
2. Ohutsuoli
3. Peräaukko
4. Peräsuoli
5. Mahalaukku

5 erilaista tunnetta
1. Naurattaa
2. Pelottaa
3. Väsyttää
4. Jännittää
5. Vihainen

5 asiaa laboratoriossa.
1. Ruisku ja neula
2. Näytepurkkia
3. Staasi
4. Sentrifugi
5. Ihoteippi

5 lastentautia
1. Tuhkarokko
2. Vesirokko
3. Kurkkutulehdus
4. Sydänvika
5. Leukemia

5 asiaa potilashuoneessa
1. Televisio
2. Pyörätuoli
3. Sänky
4. Lamppu
5. Soittokello

5 erilaista säätilaa
1. Aurinkoinen
2. Syksy
3. Sateinen
4. Pilvinen
5. Tuulinen

5 ruumiinosaa kädessä
1. Sormenluut
2. Kädenluut
3. Ranne
4. Kynnet
5. Kämmen

5 ruumiinosaa päässä
1. Silmät
2. Hiukset
3. Otsa
4. Takaraivo
5. Kallo

5 hengitystielintä
1. Keuhkot
2. Henkitorvi
3. Nenä
4. Kurkunpää
5. Alveolit

5 eri asiaa, joille voi olla allerginen
1. Siitepöly
2. Kana ja kananmuna
3. Lääkkeet
4. Meriruoka
5. Turkis

# data[].attributes.body
SYKE – KAUSI 2, JAKSO 3

Sanasto

ulkopuolisuus

parasympaattinen hermosto

sympaattinen hermosto

ruoansulatus

rasitus

ironinen

epästabiili

hemodynamiikka

päävamma

ambulanssi

remontti

suojatie

jarruvalot

psykoosi

kohtaus

parikymppinen

järkipuhe

potilashistoria

yleislääkäri

ysäri

ammattitaito

aivokalvontulehdus

enkefaliitti

verenkuva

hallusinaatio

tynkä

masennus

terapia

asiantuntemus

hullu

päivystävä

ihmiskunta

hermo

jänne

piipahtaa

replaantaatio

neurologia

resurssi

atelektaasi

laskimotromboosi

turha jätkä

rattijuopumus

kuolemantuottamus

hoitajavajaus

bileet

valtimonpullistuma

aivotoiminta

meningiitti

epätarkkarajainen

aivopaine

kuvaannollinen

karkkipäivä

Fraaseja

katkaista huhuilta siivet

uida suosioon

peukalo keskellä kämmentä

JAKSO 3: SORMI SUUSSA

Kausi 2. 3/10. Holopainen kokee ulkopuolisuutta ja yrittää uida henkilökunnan suosioon suorittamalla vaativan toimenpiteen leikkaussalissa.

KYSYMYKSIÄ JAKSOSTA

1. Miksi auton alle jäänyt tyttö ei tule sairaalaan?

2. Miksi miehestä, jonka peukalo on irronnut, otetaan kuva?

3. Mitä Johanna haluaisi, että Max tekee?

4. Miksi Marleena ei saa mennä yksin lääkevarastoon?

5. Miksi veli on niin huolissaan siskostaan?

6. Miksi Marleena vaatii MRI-kuvausta?

7. Miksi Holopainen saa ”kakkukahvit”?

8. Miksi kukaan ei enää ole iloinen, kun Holopainen tulee syömään kakkua?

# data[].attributes.headline
9 SYYSKUU, KUNJUNKTIOT TEHTÄVÄ (Liisan Class)

# data[].attributes.subject
9 SYYSKUU, KUNJUNKTIOT TEHTÄVÄ (Liisan Class)

# data[].attributes.body
KONJUN

# data[].attributes.body
A special case in verb + verb sentences is TÄYTYY-lause. In it täytyy (or a version of it) is in HÄN-conjugation and the other verb is in basic form. What makes it special is that the subject is in GENETIVE form.

VASTAA KYSYMYKSIIN SUOMEKSI!

1. What do you have to do today?

2. What are you going to do in Finland?

3. What do you like to do in your freetime (vapaa-ajalla)?

4. What were you doing when our class started today?

5. What do you go to do after our class?

https://filippiinit55645630.files.wordpress.com/2021/09/notes-14.9..pdf

# data[].attributes.body
Ma-form is already familiar to you! You can check the blog posts from when we first learned it to rehearse it more.

Most common:
menen tekemään
olen tekemässä
tulen tekemästä
tekemällä
olen tekemättä

https://salpro.salpaus.fi/hotpotatoes/2010_11ja12_ok/ma_tekstissa2.htm

https://salpro.salpaus.fi/hotpotatoes/2010_11ja12_ok/ma_lauseessa.htm

https://salpro.salpaus.fi/hotpotatoes/Hot%20Potatoes_2010_1-4/lause_ok/verbijaverbi_majaminen.htm

# data[].attributes.headline
9 SYYSKUU VERBI PLUS PERUSMUOTO (Liisan Class)

# data[].attributes.subject
9 SYYSKUU VERBI PLUS PERUSMUOTO (Liisan Class)

# data[].attributes.body
One of the most common sentences in which you see a conjugated verb + basic form verb is aikoa-lause: I am going to…
Minä aion mennä kotiin.
All the sentences in which conjugated + basic form verbs are used can usually be translated into English as ”verb + to verb”: for example, I want to sleep.
Minä haluan nukkua.

https://salpro.salpaus.fi/hotpotatoes/2010_11ja12_ok/ma_lause.htm

# data[].attributes.body
Some sentences include two verbs. One of them is conjugated like the predicate: it tells the person, the time, and whether the sentence is negative. The other one can be in basic form, or in ma-form, or in minen-form (in which case it acts like a substantive).

# data[].attributes.body
https://quizlet.com/_a5s7yx?x=1qqt&i=3svgqb

2) KUUNTELE JA LUE SELKOUUTISET. MITÄ LAUSETYYPPEJÄ TUNNISTAT? ONKO SELLAISIA, JOITA ET TUNNISTA?

https://yle.fi/uutiset/osasto/selkouutiset/keskiviikko_892021_radio/12091563

# data[].attributes.body
https://quizlet.com/_9xsb87?x=1jqt&i=3svgqb

Lauseita voi pidentää myös yhdistämällä monta lausetta. Samassa pitkässä lauseessa eli virkkeessä (virke) voi olla monta eri lausetyyppiä.

Teemulla on kaunis koti, jossa hän asuu hänen puolison kanssa. (omistuslause + peruslause)

Teemua väsyttää, koska hän valvoi myöhään. (tunnelause + peruslause)

Teemua ärsyttää, koska hänellä on testi koulussa. (tunnelause + omistuslause)

# data[].attributes.body
Even a basic sentence can get quite complex when you add places, times, adjectives etc.

You can make the subject and the object ”bigger” by adding adjectives or other extra words.

Adjectives are always conjugated in the same way as the word they describe.
Minä luin kirjaa. –> Minä luin hyvää kirjaa. –> Minä luin hyvää vanhaa kirjaa.
Minä luin kirjan. –> Minä luin hyvän kirjan. –> Minä luin hyvän vanhan kirjan.

THINK is the word you are adding an adjective! Only then is it conjugated in the same form as the word it is describing. For example, if you want to add whose (kenen) something is, always use genetive:
Minä luin kirjaa. –> Minä luin Heidin kirjaa. –> Minä luin Heidin hyvää kirjaa.
I was reading a book. –> I was reading Heidi’s book. –> I was reading Heidi’s good book.

TEHTÄVÄ! TEE LAUSEESTA PIDEMPI. LISÄÄ AINAKIN 3 SANAA.

Esimerkki:
Teemu syö omenan. –> Teemu syö ison omenan. –> Teemu syö ison punaisen omenan. –> Teemu syö ison punaisen omenan ulkona. –> Komea Teemu syö ison punaisen omenan ulkona illalla. –> Komea Teemu syö ison punaisen omenan ulkona illalla Arjan kanssa.

1. Hoitaja auttaa potilasta.
–> Nuori hoitaja auttaa vanhaa potilasta sairaalassa.

2. Potilas syö lääkkeet.
–> Vanha potilas syö kitkerät lääkkeet huoneessa tyttären kanssa.

3. Minä pesen hampaat.
–> Minä pesen hampaat neljä kertaa joka päivä, kun katson televisiota.

4. Hän harjaa hiukset.
–> Hän harjaa pitkät vaaleat hiukset Idan kanssa.

5. Vanhus lukee kirjaa.
–> Vanhus lukee paksua ja vanhaa kirjaa kirjastossa joka aamu.

6. Hoitaja työntää pyörätuolia.
–> Hoitaja työntää pyörätuolia kaksikymmentä kilometriä yksin, koska on hätätilanne!

7. Me juttelemme potilaista.
–> Me juttelemme potilaista aina sairaanhoitajien asemalla.

8. Riikka ja Markus aloittavat työt.
–> Riikka ja Markus aloittavat työt aikaisin aamulla sairaalassa (syömättä aamiaista).

9. Lääkäri kysyy tietoja.
–> Hyvä lääkäri kysyy tietoja kolmenkymmenen minuutin jälkeen.

10. Hoitaja syö iltapalaa.
–> Hoitaja syö terveellistä iltapalaa terveyskeskuksessa kavereiden kanssa joka päivä.

# data[].attributes.body
akuutti = acute

arka = sensitive

hellä = sensitive, tender

jomottava, sykkivä, tykyttävä = throbbing

kivulias, kipeä = painful

kova = hard

krooninen = chronic

pistävä = stinging

polttava = burning

sietämätön = unbearable

säteilevä = radiating

tukahduttava = suffocating

tunnoton = numb

vaimea = faint, muted

vihlova = jarring

voimakas = strong

JUTTELE RYHMÄSSÄ

Mihin sattuu, kun…

on migreeni?

on umpisuolentulehdus?

on kivuliaat kuukautiset?

on noidannuoli?

on reuma?

on sydänkohtaus?

Kuinka paljon sattuu, kun…

nilkka on nyrjähtänyt?

ranne on murtunut?

on sydänkohtaus?

supistelee?

on pieni haava sormessa?

on iso haava kämmenessä?

Millaista kipu on?

# data[].attributes.headline
8 SYYSKUU, DEFINE: parts of skeletal system

# data[].attributes.subject
8 SYYSKUU, DEFINE: parts of skeletal system

# data[].attributes.body
https://quizlet.com/_a5iuzt?x=1qqt&i=3svgqb

# data[].attributes.headline
7 SYYSKUU, DIFFERENCE BETWEEN VAI AND TAI

# data[].attributes.subject
7 SYYSKUU, DIFFERENCE BETWEEN VAI AND TAI

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Welcome to Uusi kielemme - Finnish for Busy People! The place to learn Finnish; be it grammar or vocabulary! This website gets updated regularly so do check back for more interesting content! At the end of 2022, I reached 600 published articles!

If you're on a mobile device, you can access the vocabulary and grammar overview pages via the menu up above on the left side.

Welcome to my website Uusi kielemme!

Uusi kielemme can be translated as "our new language" (the -mme at the end of kielemme is a possessive suffix meaning "our"). Finnish is not just a language spoken by Finns which you happen to study. While learning Finnish, it slowly becomes our language as well: yours and mine, too. I'm Inge, a non-native learner of Finnish with a master's degree in Finnish, acquired at the university of Tampere. You can find out more about me in this FAQ article!

This website is my hobby. I started it because I found there was a serious lack of websites that offered clear explanations of Finnish grammar in English. Uusi kielemme has been on the internet since 2007. These days, there are more sources available than there were when I started this project, but I hope you like Uusi kielemme as much as I do.

How to Use Uusi kielemme

Uusi kielemme is not a lesson plan. There is no specific page where you should start from when you're learning Finnish. While the vocabulary overview page is divided into three parts (beginner, intermediate and advanced), this isn't that important either. I firmly believe that - with vocabulary - you're best off studying first what interests you the most.

The grammar overview page contains subjects of all levels of difficulty. In some articles, I've mentioned which parts are for more advanced students, which hopefully helps you somewhat. What worries me the most is perhaps that you, the reader, might get overwhelmed by all the information on one page.

The idea is not that you learn everything on one page at the same time. Rather, I see Uusi kielemme as a reference material. When a grammar issue or vocabulary theme starts tickling your interest, you can look it up and learn more about it on the website.

There is always more to come look up! It's a good idea to come back to subjects you've learned the basics of. Usually even the most basic subjects still have something interesting for advanced students.

Happy learning!

# data[].attributes.attachment_link.title
Uusi kielemme - Finnish for Busy People - Uusi kielemme

# data[].attributes.attachment_link.description
Welcome to Uusi kielemme! On this website, you can find detailed descriptions and explanations of all kinds of Finnish vocabulary and grammar.

# data[].attributes.body
VIHREÄ = SUBJEKTI
SININEN = VERBI
KELTAINEN = OBJEKTI

Maria auttaa sinua, koska hän rakastaa sinua.
Minä syön appelsiinin, vaikka minä en ole nälkäinen.
Pappi rukoilee Jumalaa, jotta hän saisi vastauksen.
Me tarvitsemme neuvoa/neuvoja, koska me emme puhu suomea.
Kissa tykkää hiirestä, mutta hiiri ei tykkää kissasta.

Tee NEGATIIVI (preesens)!
Tee IMPERFEKTI (positiivinen)!

# data[].attributes.body
PERUSLAUSE on tavallisin ja yksinkertaisin LAUSETYYPPI.
PERUSLAUSE (”BASIC SENTENCE”) is the most common and the simplest SENTENCE TYPE.
To be able to make more complex sentences you first need to be able to form basic sentences with ease!

# data[].attributes.body
The subject of a peruslause is always in basic form (nominative singular or nominative plural).

The verb predicate tells who is doing (person), when it is happening (present or past tense) and if it is happening or not (positive or negative).

In negative sentences the predicate is made of two words: EI + VERBI: en syö.
In sentences in PERFEKTI (I have done = Minä olen tehnyt), the predicate is made of two words as well: OLLA + VERBI: olen syönyt.
In sentences that are in NEGATIIVINEN PERFEKTI, the predicate is made of three words: EI + OLLA + VERBI: en ole syönyt.

When the subject is a pronoun, it can be left out, since the predicate already tells what pronoun it is. You can simply say ”Näen” instead of ”Minä näen”, but it is never incorrect to include the pronoun. Note that in spoken language the pronouns I and you are included but in short forms: Minä –> mä, sinä –> sä.

The objects is not always necessary: you can just say ”Hän nukkuu”, ”Me luemme”, ”Minä kuuntelen”, etc. When an object is needed, it is conjugated according to the familiar object map.

# data[].attributes.body
1. kun

2. että, vaikka

3. jotta

4. koska

5. että

6. jos

# data[].attributes.headline
6 SYYSKUU, -NYT, -NUT, -YT, -UT SANA (Heidin Class)

# data[].attributes.subject
6 SYYSKUU, -NYT, -NUT, -YT, -UT SANA (Heidin Class)

# data[].attributes.body
ut/yt -sanoja on vain

olut = beer

lyhyt = short

kevyt, = light (grams)

ehyt (ehjä) = unbroken

neitsyt (virgin and Virgo), Neitsyt Maria

tiehyt ( duct, sinusoid in anatomy)

# data[].attributes.body
Negative past tense: EI is before nut/nyt en syönyt

syönyt Heidi

-la /lä

ajatella – ajatellut ajatellee-

-s-ta /s-tä

nousta

noussut – noussee- nouseelle

ra/rä (purra, surra, pierrä = to fart)

na/nä (mennä, panna)

| vartalo | Partitiivi | H1 | H5
anta/nut | antanee | antanutta | antaneeseen
antaneisiin | antaneella
antaneilla
eksy/nyt | eksynee | eksynyttä | eksyneeseen | eksyneellä
hoita/nut | hoitanee | hoitanutta | hoitaneeseen
hoitaneisiin | hoitaneella
hoitaneilla
väsy/nyt | väsynee- | väsynyttä | väsyneeseen | väsyneellä
syö/nyt | syönee- | syönyttä | syöneeseen | syöneellä
|  |  |  |
|  |  |  |
kevyt | kevye- | kevyttä | kevyeen | kevyellä
olut | olue- | olutta | olueen | olueella
(olen olueella)
tiehyt | tiehye- | tiehyttä | tiehyeen | tiehyellä
|  |  |  |

nukkunut lapsi = the child who has slept

väsynyt nainen = tired woman

hoitanut hoitaja = the nurse who took care

syönyt potilas = patient who has eaten

# data[].attributes.headline
6 SYYSKUU, Monikon Genetiivi ja Quizlet (Heidin Class)

# data[].attributes.subject
6 SYYSKUU, Monikon Genetiivi ja Quizlet (Heidin Class)

# data[].attributes.body
https://quizlet.com/_a543fj?x=1qqt&i=mssil

# data[].attributes.headline
6 SYYSKUU, MONIKON PARTITIIVI (Heidin Class)

# data[].attributes.subject
6 SYYSKUU, MONIKON PARTITIIVI (Heidin Class)

# data[].attributes.headline
RHYMÄ 8 (Angelica,Mariz, Hanz ja Marlon) TEHTÄVÄ: 6 SYYSKUU

# data[].attributes.subject
RHYMÄ 8 (Angelica,Mariz, Hanz ja Marlon) TEHTÄVÄ: 6 SYYSKUU

# data[].attributes.body
Muodosta lauseita annetuista verbeistä

1. aivastaa

2. auttaa

3. diagnosoida

4. ehkäistä

5. erittää

6. estää

7. haitata

8. hieroa

9. kohottaa

10. kohota

11. koskea

12. kotiutua sairaalasta

13. kuiskata

14. kuivata

15. käyttää

16. levitä

17. levittää –

18. lievittää

19. liioitella – to o

20. loukata

21. mitata

22. niellä

23. nousta

24. nostaa jotakin

25. nukkua

26. oksettaa

27. pelottaa

28. pistää

29. purskuttaa

30. puutua

31. puuduttaa

32. pyyhkiä

33. rasittaa

34. rasittua jostakin

35. rauhoittaa, rauhoitella

36. rokottaa

37. reagoida

38. suihkuttaa

39. supistaa

40. sylkeä

41. syöttää

42. särkeä

43. tukea

44. tulehtua

45. tupakoida

46. turvota

47. vuotaa

48. vähätellä

49. välttää

50. yltyä

51. yskittää

1.Lääkäri pyysi hoitajaa pistämään potilaalle lääkkeitä.(pistää)

2.Potilas pyytää sairaanhoitaja levittäämään voidetta jalkaan(levittää)

3.Hoitaja antaa potilaan kipulääkettä kipun lievittämiseksi.(lievittä)

4. Lääkärien tehtävänä on diagnosoida ja hoitaa potilaita.(diagnosoida)

5. Minulla on kipeä kurkku ja nenäni vuotaa(vuotaa)

6.Lääkäri halusi välttää tartunnan (välttää)

7.Menin ottamaan rokotteen. (rokottaa)

8.Älä naarmuta haavaa. Se tulehtuu.(teluhtea)

9. Voitko kohotatsi vasen jalka?kiitos.(Kohottaa)

10. Sinä pitää tehda sinun lääkkeitä, estämastä sinustä verenvuodon.(Estää)

11. Voinko haittasin sinua? Vain hetkeksi, kiitos.(Haitata)

12. Viisi potilasta tupakoi paljon.(tupakoida)

13. Syötetään vanhimmat.(syöttää)

14. Hierominen on hyvää sinun terveydeksi.(Hieroa)

15. Minä tuen potilaan päätä.(tukea)

16. Sinun täytyt sulkea ysköksiä.(sulkea)

# data[].attributes.headline
6 Syyskuu, Monikon Partitiivi (Heidin Notes)

# data[].attributes.subject
6 Syyskuu, Monikon Partitiivi (Heidin Notes)

# data[].attributes.body
1. mielipide – mielipiteitä – opinion

2. sänky – sänkyjä -bed

3. tyyny – tyynyjä – pillow

4. peitto – peittoja – blanket

5. ruisku – ruiskuja – syringe

6. allas – altaita – pool, tab (sink) -pesuallas

7. ihminen -ihmisiä people

8. lääke – lääkkeitä – medisine

9. sidetarve – sidetarpeita – bandage

10. kuumemittari -kuumemittareita, kuumemittareja

11. kipsi – kipsejä -cast

12. röntgenkuva – röntgenkuvia

13. vamma -vammoja -injury

14. stetoskooppi stetoskooppeja

15. haava – haavoja

16. naarmu – naarmuja

17. verikoe – verikokeita

18. korvatulehdus – korvatulehduksia

19. ripuli ripuleja , ripuleita

20. flunssa – flunssia

21. ihottuma – ihottumia

22. jalka – jalkoja

23. kynsi -kynsiä

24. rintakipu -rintakipuja

25. masennus – masennuksia

26. injektioneste – injektionesteitä

27. neula – neuloja

28. geeli – geelejä

29. porejauhe -porejauheita

30. silmävoide – silmävoiteita

31. oraaliliuos – oraaliliuoksia – oral suspension

32. lääkelaastari – lääkelaastareja, lääkelaastareita

33. lääkitys – lääkityksiä – medication

34. sääri – sääriä –

35. lääkeannos – lääkeannoksia

36. steriili taitos – steriilejä taitoksia

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/

kun ei kerrota tarkkaa määrää

paljon + monikon partitiivi, jos voi laskea (muttei haluta).

Huom. Monia – monta

Monta + Yks. P

Paljon + Monikon P

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Welcome to Uusi kielemme - Finnish for Busy People! The place to learn Finnish; be it grammar or vocabulary! This website gets updated regularly so do check back for more interesting content! At the end of 2022, I reached 600 published articles!

If you're on a mobile device, you can access the vocabulary and grammar overview pages via the menu up above on the left side.

Welcome to my website Uusi kielemme!

Uusi kielemme can be translated as "our new language" (the -mme at the end of kielemme is a possessive suffix meaning "our"). Finnish is not just a language spoken by Finns which you happen to study. While learning Finnish, it slowly becomes our language as well: yours and mine, too. I'm Inge, a non-native learner of Finnish with a master's degree in Finnish, acquired at the university of Tampere. You can find out more about me in this FAQ article!

This website is my hobby. I started it because I found there was a serious lack of websites that offered clear explanations of Finnish grammar in English. Uusi kielemme has been on the internet since 2007. These days, there are more sources available than there were when I started this project, but I hope you like Uusi kielemme as much as I do.

How to Use Uusi kielemme

Uusi kielemme is not a lesson plan. There is no specific page where you should start from when you're learning Finnish. While the vocabulary overview page is divided into three parts (beginner, intermediate and advanced), this isn't that important either. I firmly believe that - with vocabulary - you're best off studying first what interests you the most.

The grammar overview page contains subjects of all levels of difficulty. In some articles, I've mentioned which parts are for more advanced students, which hopefully helps you somewhat. What worries me the most is perhaps that you, the reader, might get overwhelmed by all the information on one page.

The idea is not that you learn everything on one page at the same time. Rather, I see Uusi kielemme as a reference material. When a grammar issue or vocabulary theme starts tickling your interest, you can look it up and learn more about it on the website.

There is always more to come look up! It's a good idea to come back to subjects you've learned the basics of. Usually even the most basic subjects still have something interesting for advanced students.

Happy learning!

# data[].attributes.attachment_link.title
Uusi kielemme - Finnish for Busy People - Uusi kielemme

# data[].attributes.attachment_link.description
Welcome to Uusi kielemme! On this website, you can find detailed descriptions and explanations of all kinds of Finnish vocabulary and grammar.

# data[].attributes.body
Notes 2.9.

https://iltasatu.org/lue-selaimessa/

Objektin sijamuodot

1. (ELOKUVA) Katsoin eilen kokonaan elokuvan avaruusaluksista.

2. (JÄÄTELÖ) Pidän jäätelöstä. Rakastan jäätelöä.

3. (OPPIKIRJA) Olen ostanut oppikirjan.

4. (MINÄ) Sinä valitsit minut.

5. (KEKSI, mon.) Taikinasta tehdään keksejä.

6. (HELMIKUU) Tammikuun jälkeen tulee helmikuu.

7. (HEVONEN, mon.) Näin eilen pellolla hevosia.

8. (TALO) Kirsi rakensi viime vuonna talon.

9. (SE) Minun pitää löytää se.

10. (KIRJA) Lue yksi kirja!

11. (KIRJA) Lue kaksi kirjaa!

12. (KISSA) Sinulla on kissa.

Persoonapronomineja:

syön sinut

ne olivat

minulla on nälkä

minä vain

minun sillallani

minä tulen

älä syö minua

minun isoveljeni

hän on paljon pulleampi kuin minä

älä syö minua

minäpä minä

minun isoveljeni

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Yksisarvisten tanssia
katsomaan lähdin
tie oli valaistu tuhansin tähdin
ja pilvet juuri sen verran
siirtyivät syrjään tän kerran
taivas oli sininen ja syvä
sen sylissä tunnelma hyvä.

Unessa voimme tavata
ja sydämemme avata
salaisuuksia jakaa
vuosienkin takaa
kertoa kauniita tarinoita
punoa pilvistä palmikoita
tähtipölyä maahan tiputtaa
salaisuuksia niputtaa
pieniksi kirjeiksi lintujen viedä
osoitteeseen jota en tiedä.

Laskenpa taivaan lampaita
joilla ei ole hampaita.
Ne pilvenhattaroita mutustavat
ja kanssani hiljaa jutustavat,
turkki niillä on valkea
eivät ne siitä halkea
että pilviä aina syövät
sitten sorkat yhteen lyövät,
ryhtyvät leikkiin hurjaan
eivät tyydy mihinkään kurjaan.

Ystävänä yö
joka kanssani omenaa syö
heinäsirkkoja kuunnellaan
ollaan niin kuin ei oltaiskaan
ihan hiljaa vaan
kuiskaillaan
salaisuuksia supatellaan
kun hämärässä rupatellaan
ja ennen aamun koittoa
lintuorkesterin soittoa
on aika lopetella
nukkumaankin opetella.

Eräänä päivänä mummo päätti paistaa itselleen piparkakkuja. Mietteissään hän vaivasi taikinaa; ihan kuin itsestään siitä alkoi muovautua pieni piparkakkupoika.

- Sinusta minä teenkin itselleni uuden ystävän, tuumi mummo.

Hän otti palan taikinaa ja kauli siitä pienet kädet ja jalat. Sitten hän muotoili pään ja teki vielä rusinoista nappisilmät. Hupsista! Näytti aivan siltä, että piparkakkupoika vinkkasi hänelle silmää.

Mummo koristeli piparkakun karamelleillä ja työnsi sen lopuksi uuniin. Kun taikina oli kypsynyt hyvän tovin, mummo raotti uuninluukkua. Mutta - voi kauhistus! - piparkakkupoika hyppäsi pelliltä jaloilleen ja sinkautti itsensä keittiön pöydälle. Sitten se näytti mummolle kieltä ja pujahti ovesta ulos.

Mummo-parka juoksi pojan perään ja huusi: - Odota! Tule takaisin!

Mutta piparkakkupoika vain nauroi ja vastasi: - Juokse vaan, juokse vaan, minua et kiinni saa!

Eikä mummo saanutkaan. Piparkakkupoika tanssahteli pulleilla jaloillaan ympäri mummon pihamaata. Tarpeeksi ilkamoituaan se pinkaisi läheiseen metsään.

Metsässä piparkakkupoikaa vastaan tuli jänis. Jänis katseli mietteissään piparkakkupojan rusinasilmiä ja karamellinappeja ja tuumi, että pienten piparkakkupoikien ei ole viisasta juoksennella yksin metsässä.

- Kuulehan pullaposki, se sanoi. - On varmaan parasta, että palaat kotiin mummon luo. Metsä on vaarallinen paikka piparkakkupojille.

- Vaan minäpä en halua palata kotiin, vastasi poika röyhkeästi. - Haluan juoksennella ja pitää hauskaa.

Ja suu hymyssä piparkakkupoika livisti taas karkuun.

- Odota! huusi jänis juosten sen perään. - Tule takaisin!

- Juokse vaan, juokse vaan, minua et kiinni saa, rallatteli piparkakkupoika ja hyppeli mättäältä toiselle. Eikä jänis saanutkaan sitä kiinni.

Seuraavaksi piparkakkupoikaa vastaan käveli karhu. Karhu katseli kanelintuoksuista pojankoltiaista epäilevästi.

- Joudut vielä rosvojen käsiin, varoitti karhu. - Sinun on parasta palata kotiin.

- Höpsisistä, tuumi piparkakkupoika. - Minä olen niin nopea, ettei kukaan saa minua kiinni.

Ja iloisesti virnistellen se pinkaisi taas matkaan.

- Odota! huusi karhu sen perään. - Tule takaisin!

- Juokse vaan, juokse vaan, minua et kiinni saa! nauroi piparkakkupoika ja loikki ketterästi karkuun. Eikä karhu saanutkaan sitä kiinni.

Piparkakkupoika juoksi yhä syvemmälle metsään, kunnes saapui joen rannalle. Koska se ei halunnut kastella itseään, se jäi rannalle istumaan.

Silloin paikalle tuli susi, joka pahaksi onneksi sattui olemaan nälkäinen. Se vilkuili ahneesti pojan pulleita piparkakkujalkoja.

- Kuulehan, sanoi susi pojalle. - Etkö pääse joen yli? Minä autan sinua; vien sinut joen yli häntäni päällä.

Piparkakkupoika katsoi sutta hieman epäilevästi, mutta ei voinut vastustaa kiusausta. - Hyvä on, tulen mukaasi, se viimein sanoi.

Poika hyppäsi suden hännälle, ja susi lähti uimaan joen poikki. Mutta kun vesi syveni, susi sanoi: - Hyppää selkääni ettet kastu!

Piparkakkupoika hyppäsi suden selkään, ja matka jatkui. Vesi syveni yhä, ja silloin susi sanoi: - Hyppää pääni päälle ettet kastu!

Piparkakkupoika hyppäsi suden pään päälle. Mutta silloin ovela susi avasikin suunsa ammolleen ja haukkasi piparkakkupojan suuhunsa. Maiskis!

Ja se oli pienen piparkakkupojan lorun loppu.

-

Piditkö lukemastasi?

Voit lähettää meille palautetta osoitteeseen info@iltasatu.org. Palautteen avulla pyrimme kehittämään palvelua entisestään.

Kerro sadusta ystävillesi

Voit jakaa sadun myös kopioimalla seuraavan linkin: https://iltasatu.org/satu/piparkakkupoika/

Äitihippo jolkotteli jälkikasvunsa kanssa kohti leikkipuistoa.
Nämä viisi virtahevonviikaria olivat nimeltään Nuppu, Toppu, Heppu, Hoppu ja Hippu.

Hippomamma perheineen aiheutti usein ihastelua: värikkäät virtahevot käänsivät kaduilla katseita ja niiden äänekäs tömähtely ja hilpeä hörähtely kiinnittivät vastaantulijoiden huomion.

Onhan se tietenkin hyvin harvinaisen iloinen sattuma törmätä Suomessa suurperheelliseen höliseviä hippoja. Täällä kun tapaa useammin esimerkiksi oravia tai sorsia perheineen.

Vieläkin harvinaisempi näky oli pikkuhippo Hippu, joka oli kauttaaltaan pörröinen.
Se oli myös muuta hippoperhettä huomattavasti hiljaisempi, sillä se oli hyvin ujo.

Usein Hippua harmitti olla karvainen, kun koko muu perhe oli sileää sorttia.

Varsinkin kovalla pakkasella Hippu muuttui punatulkkujen tapaan aivan erityisen pörheäksi, ja sitä se vasta häpesikin. Muiden pikkuhippojen iho meni kylmästä korkeintaan kananlihalle.

Juuri tänään oli kirpakka pakkaspäivä. Hippu kulki äitinsä takana piilossa, sillä se pelkäsi pörhistyvänsä niin, että kaikki nauraisivat sen nähdessään.

Hipun sisarukset eivät ikinä nauraneet Hipulle. Ne nauroivat mieluummin Hipun kanssa.

Jos joku muu joskus sattuikin hihittämään Hipun nähdessään, Hipun noheva sisko Nuppu kysyi kovaan ääneen, että mikä mahtaa niin naurattaa.

Silloin naureskelijaa alkaakin yleensä hävettää, eikä tee enää mieli nauraa Hipulle.

Puistossa hippomamma ihasteli lastensa leikkejä: karuselli lennätti pikkuhippoja pitkin puistoa ja vaijeriliuku otti villeinä viilettäviä virtahepoja mahasta niin, että ne kiljuivat mennessään.

Äitihippo hymähti hyvillään ja ummisti hetkeksi silmänsä.

Hippua ei huvittanut leikkiä. Se seistä tönötti sivummalla peläten pörhistymistä. Hippu ajatteli sen varmaan tapahtuvan ihan pian, kun pakkanen puri nenänpäätä yhä napakammin.

Heppu, Hoppu, Toppu ja Nuppu saivat lopulta houkuteltua Hipun mukaan huvitteluun: ne keksivät kaivaa kilpaa lumikuoppia puiston viereiseen penkkaan.

Hetkeksi Hippu unohti pelkonsa, koska hangessa oli niin hauskaa. Kinoksessa kikatellessaan Hippu horjahti ja vieri vinhaa vauhtia viiden voltin kautta kadoten puuterilumeen.

Loput pikkuhipot liukuivat hätiin ja kaivoivat Hipun hetkessä esiin. Lumi oli kuitenkin ehtinyt Hipun karvojen sekaan. Kylmät väreet hiipivät pitkin sen herkkää hipiää niin, että Hippu pörhistyi aivan palleroksi!

Hippua hävetti niin, että se ihan tärisi. Pörröiselle poskelle lasketteli pieni kyynel.

Nuppu painoi lämpimän otsansa Hipun päätä vasten. "Kuule, ei pörröisyys ole mikään hävettävä asia. Sinä olet hieno! Ja onneksi sinuun ei sattunut."

Muut pikkuhipot nyökyttelivät.

Jostain alkoi kuulua naurua. Hippokatras katseli ympärilleen, mutta puistossa ei näkynyt muita.

"Voi ei, joku kikattaa nyt kustannuksellani!" hätääntyi Hippu ja painoi päänsä piiloon, sillä se tunsi pörheyden lisäksi vielä punastuvansakin.

Kinoksen vieressä kohoavan kuusen katveessa heilui otus, joka nauraa naksutti niin, että lumi varisi oksilta.

Hippu yritti häpeissään painua vielä enemmän piiloon.

"Minä hoidan tämän!" totesi Nuppu, joka hermostui hirmuisesti heti, jos joku herkesi hihittelemään Hippu-rukalle.

"Mikäs sinua siellä niin naurattaa? Kuule, minä olen saanut tarpeekseni siitä, että Hipun haituvia pidetään hupaisina! Minä olen koko elämäni ihaillut Hippua karvoineen kaikkineen ja olisin äärimmäisen onnellinen, jos saisin itsekin olla yhtä pörröinen!"

Hippu nosti päätään ja katsoi Nuppua karvojensa alta.

Se ei ollut ikinä ajatellut, että joku halusi olla sen kaltainen. Hippu oli käyttänyt aikansa sen ajatteluun, kuinka kovasti tahtoi itse olla sellainen kuin muut.

Lämmin aalto kulki pitkin Hipun vartaloa, ja karvat laskeutuivat takaisin aloilleen.

Nauru lakkasi.

Kuusessa lymyillyt olento hyppäsi näkyville. Se oli aivan pieni ja pörröinen. Otuksen peräpäässä kiikkui pitkäkarvainen häntä.

Se oli niin pörröinen, ettei siltä näkynyt jalkoja ollenkaan, jos sillä sellaiset ollenkaan oli.

"Anteeksi. En minä tarkoittanut loukata. Minä vain innostuin niin kovasti, kun huomasin tämän karvaisen pikkukaverin." sanoi otus ja katsoi Hippua.

"Minun nimeni on Naava. Olen pysytellyt pitkään piilossa, kun kuvittelin olevani ainoa pörröpallo näillä kulmin. Kerran yritin lyöttäytyä oravien seuraan, mutta tunsin itseni turhan tuuheaksi jopa niiden huiskuhäntien vierellä."

Hippukin uskalsi avata suunsa. "Minusta on myös mukavaa nähdä joku yhtä pörröinen kuin minä."

Pikkuhipot hymyilivät ja pompahtelivat ilosta.

"Sinähän voisit leikkiä meidän kanssamme. Silloin Hippu ei olisi porukan ainoa pörröinen, eikä sinun tarvitsisi kököttää kuusessa yksin." keksi Heppu.

"Mahtavaa!" kiljahti Naava ja huiskutti hurjana häntäänsä. "Mahdankohan vain pysyä teidän perässänne, kun pienet koipeni ovat niin jäässä..?"

"Nupun pää on aika lämmin." sanoi Hippu hiljaa hymyillen.

Nupun ilme kirkastui. "Totta! Minun pääni on lämmin. Ja minusta olisi tosiaan kiva olla itsekin pörröinen." Nuppu kääntyi katsomaan veljiään.

Heppu ja Hoppu iskivät silmää toisilleen ja nostivat Naavan Nupun päähän. Toppu tuli avuksi ja asetteli Naavan hännän hyvin.

Naava hykerteli ja heilutteli pieniä hyisiä varpaitaan Nupun päälakea vasten.

"Nyt sinä saat sulatella jalkojasi ja minä saan näyttää pörröiseltä!" ilahtui Nuppu ja ihaili uutta pörröistä päätään.

Hippoäiti heräsi päiväuniltaan ja huhuili pikku hippojaan. Se ihastui ikihyviksi, kun huomasi hippojensa joukossa yhden ylimääräisen pörröpään.

Naava sopi joukon jatkoksi niin hyvin, että hipot päättivät ottaa sen leikkien päätteeksi kotiinsa mukaan.

Naava menikin mielellään, sillä kuusessa kyhjöttäminen ei houkutellut sitä enää laisinkaan, nyt kun se tiesi miten kivaa ja lämmintä hippoporukassa oli.

Niinpä koko poppoo lähti pomppimaan kotia kohti: he eivät malttaneet odottaa, että saisivat esitellä Naavan isähipolle, joka oli jäänyt ruokaa laittamaan!

Onneksi kaapista löytyy varmasti oma pieni lautanen Naavallekin.

Olipa kerran pieni poika, jonka nimi oli Petteri. Petteri asui huoneessa, jossa oli neljä nurkkaa, ja eräänä aamuna jokaisessa nurkassa oli kirahvi.

- Hyvää huomenta, sanoi Petteri.

- Hyvää huomenta, sanoivat kirahvit, sillä ne osasivat käyttäytyä.

- Mitä te teette nurkassa? kysyi Petteri.

- Odotamme, että annat meille luvan mennä lämmittämään jalkojamme lämpöpatterin rakoihin, sillä meillä on kylmä.

- Kaikin mokomin, sanoi Petteri. Minä menen syömään.

Ja kolme kirahvia meini ja työnsi jalkansa lämpöpatterin loviin, mutta neljäs kirahvi, se joka kirjoitti nimensä isolla ässällä ja oli Sirahvi, tuli Petterin mukana syömään.

Heti ovesta astuttuaan Sirahvi muuttui pieneksi sirahviksi (se kirjoitti silloin nimensä pienellä ässällä) ja mahtui oikein hyvin Petterin taskuun ja sitten seisomaan ruokapöydällä Petterin lautasen viereen, mikä oli hirveän käytännöllistä, sillä sirahvi piti kovasti aamupuurosta.

Aamupuuron jälkeen Petteri meni huoneeseensa ja sanoi kirahveille, jotka olivat jalkojaan lämmittelemässä:

- Kaikin mokomin, sanoi Petteri. Mutta minä menen ulos aamupäiväretkelle.

Ja kaksi kirahvia jäi lämpöpatterin luokse ja pikku sirahvi oli jäänyt puurolautasen luokse, mutta yksi kirahveista, se joka kirjoitti nimensä äffällä ja oli Kiraffi, lähti Petterin kanssa ulos.

Heti ulko-ovesta astuttuaan Kiraffi muuttui näkymättömäksi, mutta sillä lailla että Petteri näki sen. Ja Kiraffi otti Petterin selkäänsä ja lähti laukkaamaan kylälle päin.

Ja sellaista vauhtia Kiraffi laukkasi, että kioskin penkillä istuvan maitokuskin hattu lensi maahan. Ja maitokuski nauroi ja sanoi, että kylläpäs nyt tuulee.

Ja Kiraffi ja Petteri nauroivat ja tekivät vähän lisää tuulta ja kiersivät kolmesti kioskin, ja joka kerran maitokuskin hattu putosi ja joka kerran maitokuski nauroi ja sanoi:

- Kyllä, kyllä tuulee.

Sitten Kiraffi ja Petteri joivat jaffaa, ja Kiraffi valutti sitä pitkästä kurkusta alas ja sanoi:

- On se, on se faffaa.

Sillä Kiraffi oli hieno ja piti ef-kirjaimesta kovasti.

Iltapäivällä Petteri meni huoneeseensa ja sanoi kirahveille, jotka olivat jalkojaan lämmittelemässä: - Kaikin mokomin, sanoi Petteri. Mutta minä tahdon tehdä jotakin hauskaa. Ja yksi kirahvi jäi lämpöpatterin luokse ja pikku sirahvi oli jäänyt puurolautasen luokse ja Kiraffi oli jäänyt kioskille faffan luokse, mutta kolmas kirahvi, se jonka nimi oli pelkkä Kirahvi, lähti Petterin kanssa tekemään jotakin hauskaa.

Heti kun Kirahvi ja Petteri astuivat pihalle, Kirahvi muuttui puuksi ja Petteri sai kiivetä puuhun ja muuttui linnuksi, mutta semmoiseksi linnuksi joka pitää enemmän puussa istumisesta kuin lentämisestä. Ja Kirahvin mielestä oli hauskaa olla puu, sillä se piti linnuista ja eritoten Petteristä, ja lauluista se piti, ja itsekin se hoilasi sillä lailla kuin puut hoilaavat, sillä vaikka Kirahvi oli pelkkä kirahvi, se piti kovasti hoilaamisesta.

Illalla Petteri meni huoneeseensa ja sanoi kirahville, joka oli jalkojaan lämmittelemässä:

- Kaikin mokomin, sanoi Petteri. Mutta minä menen nukkumaan.

Ja neljäs kirahvi sanoi hyvää yötä. Sillä se osasi käyttäytyä hyvin.

- Minunkin jalkani ovat tarpeeksi lämpimät nukkumista varten, se sanoi sitten ja meni nurkkaan, asetti päänsä kattolamppuun ja puhalsi sähkövalon sammuksiin ja rupesi porisemaan Petterille uniloruja. Sitten Kirahvi ja Petteri näkivät yhdessä unia, ja kirahvi kertoi Petterille että ne neljä kirahvia olivat vain yksi ja sama kirahvi, ja se yksi Kirahvi oli samanlainen kuin Petterikin, että se piti aamulla aamupuurosta ja päivällä jaffasta ja iltapäivällä puuna olemisesta ja linnuista ja illalla nukkumisesta ja että kaikille asioille oli oma aikansa.

Ja sitten se sanoi vielä että oli olemassa ihmisiä, jotka syövät väärän kirahvin kanssa, jotka ratsastavat aivan väärällä kirahvilla, jotka pitävät ihan väärän kirahvin kanssa hauskaa ja näkevät unia kerta kaikkiaan väärän kirahvin kanssa. Ja pahinta oli, että ne olivat sellaisia ihmisiä, jotka eivät uskoneet kirahveihin ollenkaan, saati sitten sirahveihin.

Olipa kerran eräs viisivuotias poika, jota kutsuttiin Pekaksi. Joka arkiaamu isä puki Pekalle haalarit, otti kädestä kiinni ja vei hänet hoitoon tarhan tätien luokse. Joka ilta auringon laskiessa isä vilkutti päiväkodin ovella, ja Pekka juoksi iloisena vastaan.

Eräänä päivänä Pekalla oli erityisen ikävää tarhassa. Silloin hän muisti, mitä hänen isänsä oli sanonut: - Sinun pitää aina varoa ilkeitä ihmisiä. Jos näet jonkun kiusaavan, huuda heti apua.

Poika ei ollut ikipäivänä nähnyt ilkeitä ihmisiä. Mutta hänellä oli tylsää, ja siksi hän päätti hieman petkuttaa päiväkodin tätejä. Hän vilkaisi vieressä leikkivää Sisu-poikaa ja sai ajatuksen.

- Sisu! SISU KIUSAA, hän huusi täyttä kurkkua.

Tarhan tädit kuulivat pojan huudot, heittivät työnsä ja juoksivat hätiin. Mutta eihän huoneessa ollut muuta kuin kaksi rauhallisesti leikkivää poikaa. Kun tädit näkivät, miten iloinen Pekka oli heidän tullessaan, he eivät mitenkään hennonneet olla hänelle vihaisia. Mutta he kielsivät Pekkaa huijaamasta toista kertaa.

Eikä Pekka pitkään aikaan huijannutkaan. Mutta eräänä tarhapäivänä hänellä oli taas tavattoman tylsää. Hän huusi niin kovaa kuin jaksoi: - Sisu! SISU KIUSAA!

Päiväkodin tädit syöksyivät katsomaan, mutta he löysivät taas kaksi rauhallisesti leikkivää poikaa. Nyt tädit olivat vihaisia ja kielsivät Pekkaa tiukasti huijaamasta.

Eikä Pekka enää huijannutkaan. Eräänä päivänä hän istui kaikessa rauhassa rakettia rakentamassa. Silloin hän näki Sisun hiipivän luokseen. Nopealla kädenheilautuksella Sisu rikkoi raketin ja tönäisi Pekan maahan. Sitten Sisu antoi hänelle kunnon löylytyksen.

- Sisu! SISU KIUSAA! Pekka huusi täyttä kurkkua.

Tarhan tädit kyllä kuulivat pojan huudot, mutta jatkoivat työtään. He luulivat pojan taas huijaavan.

- Sisu! SISU! SI-...

Päiväkodin tädit säikähtivät ja arvelivat, että ehkäpä Pekka oli sittenkin joutunut tappeluun. He kiiruhtivat katsomaan. Mutta tädit saapuivat liian myöhään: Sisu oli jo mennyt tiehensä eikä Pekan raketista ollut jäljellä kuin kasa pahvisilppua.

Voit uskoa, ettei Pekka enää ikipäivänä huijannut ketään.

Sen pituinen se.

Aamulla Niko oli kysynyt isältä, millä tavalla saattoi tulla näkymättömäksi. Isä sanoi, että se olikin vaikeampi juttu. Hän ei ollut sitten kouluaikojen yrittänyt olla näkymätön, niin ettei hän oikeastaan enää muistanut. Äiti sanoi, että kyllä isä osasi vieläkin olla näkymätön, varsinkin silloin, kun piti tampata matot tai korjata keittiön vuotava hana.

Niko oli kysynyt, tiesikö äiti sitten, miten tultiin näkymättömäksi. Äiti arveli, etteivät ihmiset halunneet nykyään olla näkymättömiä, vaan pikemminkin näkyviä. Sen huomasi esimerkiksi televisiosta, jonne kaikki toistaitoisetkin pyrkivät esiintymään.

Isä muisteli, että joissakin saduissa muututtiin näkymättömiksi pukeutumalla taikaviittaan tai panemalla taikasormus sormeen. Sitten isän ja äidin pitikin jo lähteä töihin ja Nikon päiväkotiin.

Päiväkodissa Niko mietti näkymättömyysasiaa Veeran kanssa. Veera osasi jo lukea ja hän sanoi, että eräässä kirjassa kerrottiin pojasta, joka muuttui näkymättömäksi näkymättömyyspulverin avulla. Pulveri pantiin suuhun, sitten polkaistiin oikealla jalalla vasenta isovarvasta ja sanottiin, että päin seiniä. Näkyväksi tuli tekemällä asiat päinvastoin. Siis vasemmalla jalalla polkaistiin oikeaa isovarvasta ja sanottiin, että seiniä päin.

Veera ei tiennyt, saiko näkymättömyyspulveria enää nykyään apteekista, kuten kirjan poika oli saanut. Kirja oli nimittäin tosi vanha, jo Veeran vaarin ajalta. Niko kysyi, voisikohan Veeran vaarilla sitten olla näkymättömyyspulveria. Veera ei tiennyt, mutta hän lupasi kysyä, sillä vaari toi ja haki hänet päiväkodista tällä viikolla.

Seuraavana päivänä Niko meni jännittyneenä päiväkotiin. Oliko Veeran vaarilla ollut näkymättömyyspulveria? Oli! Veera tosin kertoi, että vaari oli sanonut, ettei voinut olla ihan varma, oliko pulverissa enää tehoa, sillä se oli ainakin viisikymmentä vuotta vanhaa ja maistuikin aivan perunajauholta. Veera sanoi, ettei hän ollut itse uskaltanut kokeilla näkymättömäksi tulemista, sillä jos jokin menisi vikaan, voisi joutua olemaan näkymättömänä koko ikänsä. Sitä hän ei halunnut, koska aikoi isona mannekiiniksi.

Kun äiti kävi hakemassa Nikon päiväkodista kotiin, häntä suorastaan kihelmöi. Äiti ei sitä huomannut, vaan sanoi, että isä oli luvannut paistaa lettuja. Se ei kuitenkaan tuntunut Nikosta niin hauskalta kuin repussa oleva näkymättömyyspulveri.

Kotona isä sanoi, että komppania, valmistautukaa, letut ovat kohta syötävässä kunnossa. Niko meni omaan huoneeseensa, otti hyppysellisen pulveria suuhunsa, polkaisi vasenta isoavarvasta ja sanoi päin seiniä. Ei tuntunut miltään. Hän meni katsomaan itseään eteisen peilistä. Siinä hän seisoi peilikuvassa kuten ennekin, mitään ei ollut tapahtunut. Niko oli pettynyt. Silloin äiti kulki ohitse ja oli kompastua häneen.

- Mikäs siinä oli? äiti ihmetteli.

Isä kysyi keittiöstä, että missä niin. Äiti sanoi, että eteisessä peilin edessä. Hän oli ollut kompastua johonkin näkymättömään esteeseen. Isä kurkisti ovelta ja sanoi, että varmaan omiin jalkoihisi, sillä eihän eteisessä ollut mitään.

Niko riemastui. Pulveri oli sittenkin tehonnut, sillä isä ja äiti eivät nähneet häntä, vaikka hän itse näkikin itsensä peilistä.

Isä kutsui äitiä ja Nikoa syömään. Niko meni keittiöön. Äiti istuutui pöydän ääreen ja sanoi, että missä se poika taas kuhni. Isä huusi: - Nikoo, tulepas nyt, tai et saa harvinaista herkkua eli minun paistamiani lettuja.

Nikoa nauratti. Siinä hän seisoi isän vieressä, eikä tämä nähnyt häntä. Äiti sanoi, että jos letut eivät kelvanneet, niin ei sitten. Hän alkoi syödä ja isäkin istui pöytään. Niko aikoi vetää itselleen tuolin isän vireen, mutta siitä ei tullut mitään, sillä isä nojasi kyynärpäällään tuolin selkämykseen. Niko kiersi pöydän toiselle puolelle, istui äidin vireen ja kurkotti ottamaan lautasta, mutta siinä samassa isä nosti lautasen pois ja sanoi, että jos Nikolle ei maistunut, niin hän kyllä voi syödä pojankin osuuden.

Niko sanoi, että, että hei, tässähän minä olen. Isä katsoi Nikoa, pudisti sitten päätään ja sanoi, että kuuliko hän harhoja, ikään kuin Niko olisi puhunut, mutta eihän poika ollut keittiössä.

Äitikin sanoi, että ehkä se oli jokin kuuloharha. Se oli kai yleistä, sillä Veeran vaari oli sanonut sitä samaa hakiessaan tänään tytön päiväkodista. Nikoa nauratti, mutta vähitellen tilanne alkoi muuttua hankalaksi. Aina kun hän yritti ottaa pöydästä jotakin syötävää, isä tai äiti ennätti hänen edelleen, eikä hän saanut mitään. Kun hän puhui, isä ja äiti eivät kuulleet mitään, jatkoivat vain omia juttujaan.

Lopulta Niko nousi ja meni omaan huoneeseensa ottamaan näkymättömyyspulveria. Äkkiä häntä alkoi jännittää. Entäpä jos kävisi niin, ettei hänestä enää ikinä tulisi näkyvää? Jos hän jäisi näkymättömäksi loppuiäkseen.

Niko pani hyppysellisen pulveria suuhunsa, polkaisi oikeaa isovarvasta ja sanoi: - Päin seiniä. Ei tuntunut taaskaan miltään. Sitten hän meni keittiöön.

- Kas terve, Niko, isä sanoi. - Tulitpa aivan viime hetkellä, sillä nyt on menossa toiseksi viimeinen lettu.

Niko istui helpottuneena isän viereen.

- Miten menee? isä kysyi ja pörrötti hänen tukkaansa. Niko sanoi, että joskus päin seiniä ja joskus seiniä päin.

- Sitähän minäkin, isä sanoi ja nauroi.

Olipa kerran kolme pukkia: Pikku-Pukki, Keski-Pukki ja Iso-Pukki.

Pukit asuivat jyrkän vuoren rinteellä. Ne olivat syöneet kaiken ruohon ympäriltään, ja nyt ne olivat kovin nälkäisiä. Vuoren alapuolella laaksossa oli vehreä niitty täynnä makoisaa ruohoa. Mutta niitylle päästäkseen pukkien oli kuljettava sillan yli, ja sillan alla asui ilkeä peikko.

- Minulla on nälkä, sanoi Pikku-Pukki. - Aion päästä niitylle, enkä pelkää peikkoa.

Ja ennenkuin muut ehtivät estellä, urhea Pikku-Pukki astui sillalle. Kip-kip-kip se kipitti vikkelästi sillan yli. Silloin sillan alta kuului uhkaavaa mörinää.

- Kuka uskaltaa kulkea minun sillallani? ärjyi peikko.

- Minä vain, Pikku-Pukki, vastasi pienin pukki ääni väristen.

- Ha haa, minä tulen ylös ja syön sinut, raakkui peikko.

Pienen pukin jalat tutisivat pelosta, mutta se päätti olla rohkea - ja peikkoa ovelampi.

- Älä syö minua, huusi pukki. Minun isoveljeni tulee aivan kohta, hän on paljon pulleampi kuin minä.

Peikko lipoi huuliaan ja mietti hetken. Jos se söisi Pikku-Pukin, ei vatsaan mahtuisi toista pukkia. Peikko oli ahne. Se päätti odottaa isompaa pukkia, ja päästi pienen pukin menemään.

Kohta sillalle astui Keski-Pukki. Kop-kop-kop, se kopisteli sillan yli.

- Kuka uskaltaa kulkea minun sillallani ? ärisi peikko.

- Minä vain, Keski-Pukki, vastasi pukki.

- Ha haa, minä tulen ylös ja syön sinut, sanoi peikko.

- Älä syö minua, huusi Keski-Pukki. Minun isoveljeni tulee aivan kohta, hän on paljon lihavampi kuin minä.

Peikko ärjyi kiukkuisena, mutta oli kuitenkin niin ahne, että päätti odottaa isointa pukkia.

Kohta isoin pukki tömisteli tömps-tömps-tömps sillalle.

- Kuka kulkee minun sillallani? karjui peikko taas.

- Minäpä minä, isoin pukki, huusi pukki.

- Ha haa, minä tulen ylös ja syön sinut, sanoi peikko.

- Tule vain, huusi isoin pukki.

Peikko rämpi ylös siltansa alta. Mutta ennenkuin se oli saanut kiskottua jalkansa kuivalle maalle, laski suurin pukki sarvensa tanaan ja tökkäsi ne peikon takapuoleen. Peikko lensi rähmälleen jokeen, eikä sitä nähty enää koskaan niillä main.

Ja niin kaikki kolme pukkia pääsivät turvallisesti niitylle. Ruoho oli maukasta ja pukit söivät vatsansa niin täyteen, että tuskin jaksoivat kävellä kotiin. Sen pituinen se.

Oli aamu. Pippa Pippuri heräsi ja pomppasi sängystä ylös. Hän halusi pukea päälleen keltaisen mekkonsa. Sen, jossa oli harmaat taskut. Se oli hänen lempimekkonsa.
Pippa meni vaatekaapilleen. Hän etsi mekkoa vaatekaapin hyllyiltä, mutta mekko ei ollutkaan siellä. Pippa mietti, missä mekko voisi olla. Hän katseli ympärilleen, mutta ei nähnyt mekkoa missään.

Hän kurkisti sänkynsä alle, mutta siellä oli vain pariton sukka ja pölypalloja. Hän katsoi lelulaatikkoonsa. Siellä oli nukkeja, autoja, palapelejä ja palikoita, mutta ei mekkoa. Pippa kurkisti jopa maton alle, mutta mekko ei ollut sielläkään.

- Missä se oikein on? Pippa ihmetteli.
Pippa tassutti äidin luo kylpyhuoneeseen. Äiti oli ripustamassa puhtaita pyykkejä kuivumaan pyykkitelineelle.

- Äiti, missä minun keltainen mekkoni on? Pippa kysyi.

Äiti osoitti vinhasti pyörivää pesukonetta ja kertoi, että oli laittanut mekon pesuun.

- Se oli likainen, äiti totesi.

Pippaa alkoi harmittaa.

- Mutta minä haluan laittaa sen päälleni, hän parahti.

Äiti lupasi, että Pippa saisi laittaa keltaisen mekkonsa taas huomenna päälleen.

- Mutta tänään saat valita jonkin toisen mekon, äiti sanoi lempeästi.

Pipan ilme synkkeni, sillä hän ei halunnut mitään toista mekkoa. Pippaa alkoi kiukuttaa.

- Minä haluan keltaisen mekkoni! Minä haluan lempimekkoni! Pippa huusi vihaisesti.

Ja kun Pippa Pippuri halusi jotakin, hän halusi sitä oikeasti. Ja hän myös osoitti sen hyvin selvästi. Niin kuin nytkin. Ja jos Pippa Pippuri ei saanut sitä, mitä hän halusi, niin häntä alkoi kiukuttaa todella paljon. Niin kuin nytkin. Ja kun Pippa Pippuria kiukutti, hän kiljahti: - Pippuri minut valtaa. Nyt tarvitaan taikaa!

Ja polki jalkaansa, kovaa ja vielä kovempaa. Sillä silloin polkaisu seisautti kaiken, niin äidin vaatteiden ripustamisen kuin pesukoneen, jossa hänen lempimekkonsa pyöri, niin kellon kuin kaiken muunkin.

Eikä kukaan huomannut, kun hän käytti hieman taikaa. Hän polkaisi uudestaan jalkaansa...

... ja matkusti omaan satumaahansa. Sillä satumaassaan Pippa Pippuri sai tehdä, mitä hän halusi. Eikä siellä kukaan määrännyt häntä. Eikä Pipan satumaassa kukaan laittanut hänen lempimekkoaan pesukoneeseen. Ei ainakaan juuri silloin, kun hän olisi halunnut pukea sen päälleen. Satumaassaan Pippa sai pukea päälleen, mitä hän halusi. Varsinkin keltaisen lempimekkonsa. Sen, jossa oli harmaat taskut.

Pipan satumaa oli kokonaan keltainen. Niin taivas, pilvet, ruoho, puut, kivet kuin kaikki sen asukkaatkin olivat keltaisia, sillä Pippa rakasti keltaista. Se sai hänet aina taas hyvälle mielelle ja kadotti kiukun.

Pipan satumaassa asui kaksi ampiaista, Sokeri ja Siirappi. Ne lennähtivät iloisesti suristen Pipan luokse.

- Hei Pippa! Mikä sinua tänään kiukuttaa? Sokeri ja Siirappi kysyivät yhteen ääneen.

Pippa kertoi, että äiti oli laittanut hänen keltaisen lempimekkonsa pesuun.

- Vaikka minä olisin halunnut pukea juuri sen päälleni tänään, Pippa puuskahti.

- Voi ei, Sokeri sanoi. - Mutta onneksi täällä on monta mekkoa.

- Ja ne ovat kaikki keltaisia, Siirappi lisäsi.

Pipan viereen ilmestyi suuri, keltainen vaatekaappi, joka oli täynnä Pipan lempimekkoja. Ne olivat kaikki keltaisia ja niissä kaikissa oli harmaat taskut.

- Minun lempimekkoni! Pippa huudahti. - Ja niitä on monta.

Pippa meni Sokerin ja Siirapin kanssa vaatekaapille.

Pippa otti kaapista yhden keltaisista mekoista ja puki sen päälleen. Kiukku alkoi jo vähän helpottaa. Pippa otti kaapista toisen lempimekkonsa ja puki sen päälleen. Harmitus ja pippuri alkoivat kadota. Pippa otti vaatekaapista vielä kolmannen harmaataskuisen mekon ja puki sen päälleen. Nyt häntä jo nauratti. Kiukku oli poissa.

Silloin Pippa huomasi, että vaatekaappiin oli ilmestynyt myös muunlaisia, keltaisia mekkoja. Vaaleankeltaisia, tummankeltaisia ja kukallisia. Hän tutki niitä tarkasti. Ne eivät olleet hänen lempimekkojaan, mutta nekin näyttivät kivoilta.

Pippa pohti hetken ja totesi: - Kai minä voisin kokeilla jotain muutakin mekkoa.

- Joo, niin voisit, Sokeri ja Siirappi kannustivat Pippaa.

Pippa otti kaapista vaaleankeltaisen mekon ja kokeili sitä. Se oli nätti. Seuraavaksi hän valitsi vaatekaapista tummankeltaisen mekon ja puki sen päälleen. Sekin oli kiva. Pippa kokeili vielä kukallista mekkoa. Se oli hänestä todella hieno.

Pippa ymmärsi, että ehkä se ei ollutkaan niin vakavaa, että hänen lempimekkonsa oli pesussa, eikä hän voinut pukea sitä tänään päälleen. Hän oli kokeillut satumaassa myös muunlaisia mekkoja, ja ne olivat olleet hienoja. Ja olihan sitä mukavampi leikkiä puhtaassa mekossa kuin likaisessa mekossa.

- Ehkä minä kiukustuin aiemmin vähän liikaa, Pippa myönsi. - Voin minä pukea jonkin toisenkin mekon päälleni tänään.

Ja huomenna hän voisi pukea taas lempimekkonsa.

Oli aika palata kotiin. Pippa hyvästeli Sokerin ja Siirapin. Sitten hän polki iloisesti jalkaansa...

.... ja palasi kotiin. Pippa käveli huoneeseensa ja valitsi vaatekaapistaan toisen mekon. Sen, jossa oli keltaisia kukkia. Se oli hänen lempimekkonsa jälkeen hänen seuraavaksi mieluisin mekkonsa.
Pippa puki sen päälleen. Hän katsoi itseään peilistä ja hymyili. Kyllä tämäkin mekko kelpasi. Pippa polkaisi uudestaan jalkaansa, ja pysähtynyt tilanne laukesi. Äiti jatkoi puhtaiden pyykkien ripustamista, ja pesukone jatkoi Pipan lempimekon pesemistä.

Äiti ehdotti, että Pippa voisi laittaa päälleen sen mekon, jossa oli keltaisia kukkia.

- Sen, joka on toiseksi mieluisin mekkosi, äiti sanoi ja kääntyi katsomaan Pippaa.

- Laitoin jo, Pippa tokaisi ja lähti iloisesti laulellen leikkimään.

Äiti hämmästyi ja jäi taas kerran ihmettelemään, mitä ihmettä Pippa Pippurin kanssa oikein tapahtui.

Liikennevalo näytti ensin vihreää, sitten keltaista ja lopulta punaista. Vihreää, keltaista ja punaista niin kuin se oli tehnyt päivästä toiseen. Liikennevalo oli kyllästynyt. Se oli kyllästynyt seisomaan vartiopaikallaan suojatien vieressä. Se oli kyllästynyt räpsyttelemään valojaan. Toki se ymmärsi tehtävänsä tärkeyden, mutta siitä huolimatta sitä harmitti ja väsytti.

Maailma ympärillä oli täynnä värejä, mutta liikennevalo sai näyttää vain vihreää, keltaista ja punaista, vihreää, keltaista ja punaista. Sitä paitsi oli raskasta huolehtia yksin, että kaikki saivat kulkea vuorollaan. Vanhan tädin oli päästävä ulkoiluttamaan koiraansa puistoon ja koulubussin oli vietävä lapset kouluun.

- Minä en enää jaksa, liikennevalo ajatteli ja näytti kaikilla valoillaan punaista.

Autot jarruttivat kirskuen ja jalankulkijat pysähtyivät kadun reunaan. Tuli aivan hiljaista. Kukaan ei tiennyt, mitä tehdä. Sitten joku autoista rupesi tyyttäämään ja muut yhtyivät ääneen. Jalankulkijat nostivat kädet korvilleen ja huusivat kilpaa autojen kanssa. Lopulta liikennevalo hermostui metelistä niin, että muuttui aivan siniseksi. - Mitä tämä tarkoittaa? kysyi paikalle sattunut poliisi. - Miksi kaikki tööttäävät? Miksi valo on sininen eikä punainen, keltainen tai vihreä?

Kukaan ei osannut vastata. Autoilijat raapivat päätään ja koettivat muistella, mitä sininen valo tarkoitti. - Minä soitan korjaajan, päätti poliisi. Silloin liikennevalo päätti kokeilla muitakin värejä. Liikennevalo vaihtoi itsensä ensin ruskeaksi, sitten violetiksi. Seuraavaksi se kokeili viininpunaista, hopeanharmaata, oliivinvihreää, auringonkeltaista, taivaansinistä ja hiekanruskeaa. Näytettyään vielä oranssia, valkoista, turkoosia ja mustaa valo huomasi, että sen ympärillä oli aivan hiljaista. Kaikkialla minne se katsoi, se näki ihmisten tuijottavan itseään. Bussimatkustajat istuivat nenä ikkunassa. Autojen kuljettajat olivat lakanneet raapimasta päätään ja vaimentaneet torvensa. Jalankulkijoiden suut olivat loksahtaneet auki. Poliisi oli unohtanut soittaa korjaajan ja seisoi niska kenossa liikennevaloa ihmetellen.

Äkkiä pieni poika rupesi taputtamaan. Se tarttui ja pian koko väkijoukko osoitti suosiotaan liikennevalolle. Jopa poliisi läiskytti valkoisia hansikkaitaan yhteen. Liikennevalo meni aivan hämilleen ja punastui. Sitten se muuttui keltaiseksi ja sitten vihreäksi. Autot kaasuttivat ja kiirehtivät kuka minnekin. Jalankulkijat puistelivat päätään ja vilkuttivat liikennevalolle. Poliisi taputti hajamielisesti valotolppaa ja jatkoi omille teilleen.

Ja valo näytti ensin punaista, sitten keltaista ja lopulta vihreää. Joskus aamuyön tunteina se kuitenkin vielä kokeili yönsametinsinistä tai aamukasteenkimmeltävänraikkaanvihreää ja oli onnellinen.

Olipa kerran eräs viisas ja vanha ankkaemo, joka oli rakentanut pesänsä niitylle lammen viereen. Yhtenä aurinkoisena kesäpäivänä se istui pesässä hautomassa muniaan. Se odotti malttamattomana uusien poikastensa syntymää.

Viimein munat alkoivat risahdella rikki. "Piip, piip", kuului pesästä, kun poikasista yksi toisensa jälkeen pisti päänsä esiin. Vain yksi munista pysyi ehjänä. "Johan nyt", hämmästeli ankkaemo ja kierähti takaisin suuren munan päälle - sen oli jatkettava hautomista.

Viereisen pesän ankkamuorikin tuli ihastelemaan poikasia. "Ovatpa ne suloisia kaikki", se sanoi. Mutta silloin muori näki suuren munan. "Hyvänen aika", se päivitteli. "Mikähän kalkkuna tuolta mahtaa kuoriutua?" Ankkaemo loukaantui. "Se on minun rakas poikaseni", emo sanoi ja jatkoi päättäväisesti hautomista.

Lopulta suurinkin muna halkesi. Esiin kömpi iso ja harmaa poikanen. Ankkaemo hämmästyi. "Herttinen sentään, se on ihan erinäköinen kuin muut." Sitten emo heltyi. Poikanen oli kuitenkin hänen omansa. "Kyllä minä tämänkin uimaan opetan", se tuumasi.

Seuraavana päivänä aurinko paistoi kirkkaalta taivaalta. Ankkaemo kutsui kaikki kymmenen poikastaan koolle. "Kvaak kvaak! Seuratkaa minua!", se komensi ja johdatti poikueensa niityn poikki lammelle. Yksi toisensa jälkeen poikaset hyppäsivät veteen. Myös isoin ankanpoikanen molskahti veteen ja ui. "Kyllä se uida osaa, vaikka iso onkin", tuumasi ankkaemo helpottuneena. "Sillä on vahvat siivet ja suora ryhti, ja kun oikein tarkkaan katsoo, se on ihan komeakin", pohti ankkaemo.

Mutta muut ankat eivät olleet yhtä ystävällisiä. "Hyvänen aika, miten ruma se on", puuskahti eräskin ankka poikasen nähdessään. "Se ei ehkä ole kaunein poikasista, mutta ui yhtä hyvin kuin muutkin", ankkaemo puolusteli. "Sitä paitsi se on vahva. Ehkäpä siitä kasvaa jonain päivänä lammen vahvin ankka!"

Mutta ruma ankanpoikanen oli yksinäinen ja surullinen. Se ei viihtynyt lammikossa, sillä sitä kiusattiin päivästä toiseen. Edes sen omat sisarukset eivät puolustaneet sitä. Nekin häpesivät ruman ankanpoikasen ulkomuotoa.

Eräänä päivänä ruma ankanpoikanen päätti karata pois ankkalammelta. Se juoksi niityn laidalla olevalle aidalle. Aidalla istuvat pikkulinnut lennähtivät pois. "Nekin pelästyivät minua, koska olen niin ruma", ankanpoikanen ajatteli.

Ankanpoikanen jatkoi matkaansa, kunnes se tuli villihanhien asuinpaikalle. Hanhet eivät kuitenkaan halunneet ankanpoikasta parveensa. "Mene muualle", ne sanoivat. "Sinä et kuulu joukkoomme."

Ja niin ruma ankanpoikanen jatkoi matkaansa. Viimein se saapui pienelle järvelle. Koko kesän ruma ankanpoikanen ui yksin järvessä. Muut linnut hyljeksivät sitä, koska se oli erilainen.

Eräänä päivänä ruma ankanpoikanen näki, miten valkeat joutsenet lensivät järven yli. "Voi, kunpa olisin itsekin noin kaunis", se huokasi. Joutsenten mentyä se jäi pitkäksi aikaa katselemaan taivaanrantaa. "Minäkin haluaisin joskus lentää muiden lintujen kanssa, mutta kukaan ei varmasti kelpuuta minua mukaan", se tuumi surullisena.

Syksyn tultua ruma ankanpoikanen ui yhä yksin järvessä. Viimein tuli niin kylmä, että järven jää jäätyi ja ankanpoikanen jäi siihen kiinni. Yhtenä aamuna eräs mies löysi elottoman linnun järven jäältä ja vei sen kotiinsa. Siellä se lämpeni ja virkosi takaisin eloon. Se ei kuitenkaan viihtynyt talossa, sillä se pelkäsi ihmisiä.

Kun kevät vihdoin koitti, ankanpoikanen huomasi kasvaneensa paljon isommaksi ja vahvemmaksi. Se kohosi siivilleen ja päätti lentää kauas pois. Ennen kuin se huomasikaan, se oli päätynyt eräälle lammelle. Lammella ui kolme kaunista joutsenta. Ankanpoikanen ihaili niiden valkeita höyheniä ja pitkiä kauloja: joutsenet olivat kauneimpia lintuja, joita ankanpoikanen oli milloinkaan nähnyt.

Joutsenet lennähtivät ankanpojan luokse. Ruma ankanpoikanen painoi päänsä alas, sillä se pelkäsi niiden olevan ilkeitä. Samalla se näki oman kuvansa lammen vedessä ja pelästyi. Se ei ollutkaan enää poikanen, vaan aikuinen lintu. Eikä se suinkaan ollut ankka, vaan uljas valkea joutsen!

Muut joutsenet tulivat sen luo ja tervehtivät sitä ystävällisesti. Lammelle tuli myös lapsia. "Katsokaa, täällä on joutsenia", lapset huusivat innoissaan. "Tämä uusi on niistä kaikkein kaunein!"

Muut joutsenet kumarsivat sille kunnioittavasti. Ruma ankanpoikanen oli hämillään ja painoi päänsä alas. Se oli onnellinen ja nöyrän kiitollinen. Nuorempana sitä oli pilkattu ja hyljeksitty, mutta nyt sitä kehuttiinkin kauniiksi.

"En olisi koskaan uskonut, että voisin joskus olla näin onnellinen", se ajatteli. Rumasta ankanpoikasesta oli kasvanut kaunis joutsen, ja se oli viimein löytänyt oman paikkansa maailmassa.

Aivan aikojen alussa, noin kymmenen minuuttia sitten, Ippu Pötökkä oli vielä aivan tavallinen pikkuötökkä. Mutta sitten sängystään herännyt pieni tytöntyllerö huusi: "Ippu Pötökkä! Ippu Pötökkä!" Ja niin hän jo saikin nimensä.

Tytöntyllerö joi lasin vettä ja nukahti jälleen. Perin juurin säikähtänyt pikkuötökkä sai hetken aikaa rauhoittua. Mutta miten sellaisen jälkeen saattoi rauhoittua? Ippu Pötökkää, tuota nimen saanutta pikkuötökkää, vaivasi suunnaton tarve tehdä jotain merkittävää. Vielä kymmenen minuuttia sitten hän oli ollut vain pikkuötökkä, mutta nyt hän oli sentään sentään Ippu Pötökkä!

Jos pikkuötökällä oli nimi, olihan sen oltava tärkeä pikkuötökkä. Nimettömiä ötököitä oli maailma täysi, mutta Ippu Pötököitä vain yksi. Ippu lenteli pitkin huonetta. Se oli hänen maailmansa - hyvin pienen tytön huone hyvin pienessä talossa, Ötökkämaan laidalla. Se oli valtava maailma pikkuötökälle. Mutta ei Ippu Pötökälle.

Oli tuoksuvia peikonlehtiä ja rahapuita. Oli muratteja ja myrttejä ja yöpöydällä pienen pieni sininen vesilasi. Värikkäitä verhoja ja päiväpeittoja! Punainen roskakori ja vihreä lampunvarjostin! Se oli iloinen maailma, jonka keskellä Ippu Pötökkä lensi ja mietti olevansa enemmän kuin vain pikkuötökkä.

Oranssin kaapin vieressä keltaisella pöydällä nuutui kääpiöbanaanin kukka. Se kurkotti itseään kohti pöytää. Se miltei nukkui.

"Voi, miten se tarvitsee vettä!" säikähti Ippu Pötökkä. Ja samalla hetkellä tuo pikkuötökkä sai päähänsä nerokkaan ajatuksen. "Minä autan tuota kääpiöbanaania. Se olkoon minun tehtäväni!" iloitsi pikkuötökkä, joka kutsui itseään jo tottuneesti nimellä Ippu Pötökkä, ja surrasi yöpöydälle lasketun sinisen lasin viereen.

Ja Ippu Pötökkä nostamalla nosti, aivan kaikilla voimillaan tuuppasi ja potki, mutta vesilasi pysyi paikallaan. "Miten minä pikkuötökkä nyt banaanille vettä saan?" pohti Ippu Pötökkä ja huomasi tarvitsevansa apua.

Ja niin Ippu Pötökkä lensi pitkin huonetta ja etsi avuliaita kumppaneita itselleen. Ippu lensi ensin oranssin kaapin raosta sisään, mutta mikä pettymys! Vain pussillinen mysliä ja vaniljakeksejä. Ja yksi kuivunut rusina kaapin nurkassa. Ei ketään, joka auttaisi.

"Älä itke, Ippu Pötökkä!" huusi yllättäen rusina. "Minä olen asunut täällä kaapin kolossa jo kolme vuotta. Joskus joku avaa oven ja ottaa vähän mysliä. Kutakuinkin elämäni on siinä. Mutta älä sinä täällä hukkaa elämääsi. Tee mitä sinun täytyy - olethan Ippu Pötökkä!"

Kun Ippu Pötökkä, tuo entinen pikkuötökkä, katsoi tarkemmin rusinaa, se huomasi, ettei se ollutkaan mikään tavallinen pieni rusina. Sehän oli aivan valtavan viisaan näköinen rusina.

"Neuvoa sinun on kysyttävä muilta pikkuötököiltä. Ne tietävät, mitä tehdä", sanoi viisas vanha rusina. "Ne asuvat tuolla punaisessa roskakorissa."

Ja niin Ippu lensi punaiseen roskakoriin. Mutta siellä ei ollutkaan pikkuötököitä. Siellä asuivat suuret kärpäset. "Anteeksi, että häiritsen", inisi pikkuötökkä nimeltään Ippu Pötökkä. "Eikö tämä olekaan koti pikkuötököille?"

"Surrur-surrur!" huusivat suuret kärpäset. "Pikkuötökäthän asuvat vihreän lampunvarjostimen alla. SURRUR!" ne surruttivat hurjalla äänellään.

Ja niin pikkuötökkä nimeltään Ippu Pötökkä etsi kaltaisiaan vihreän lampunvarjostimen alta. Mutta ei! Siellä asuikin Vaaksiainen.

"Mitä ihmettä teet täällä, pikkuötökkä?" raivostui Vaaksiainen. "Olin juuri venyttelemässä!"

"Anteeksi kovasti", sanoi pikkuötökkä, joka halusi sanoa olevansa Ippu Pötökkä, "mutta tiedätkö mistä löydän pikkuötököiden kodin?"

"Nehän asuvat tuolla keltaisella pöydällä, kääpiöbanaanin lehdillä! Luulisi sinun tietävän, senkin pikkuötökkä." Ja niin Ippu Pötökkä, joka tunsi taas olevansa hieman enemmän pikkuötökkä, jatkoi matkaansa.

Kääpiöbanaanin lehdillä oli tungosta. Tuossa lekotteli pikkuötökkä, ja tuossa toinen. "Minä olen Lippu Köpökkä", sanoi ensimmäinen pikkuötökkä. "Ja minä Hippu Röpökkä!", huusi toinen. "Ja minä - minä se olen Ippu Pötökkä", vastasi kääpiöbanaanin vasta löytänyt pikkuötökkä. "Saat asua täällä, Ippu Pötökkä", sanoi pikkuötökkä nimeltään Lippu Köpökkä. "Mutta kääpiöbanaanihan pian kuolee!" huusi järkyttynyt Ippu Pötökkä. "Onhan se hieman nuutunut, mutta ei se mitään", sanoi Lippu Köpökkä. "Me pikkuötökät pidämme siitä."

Silloin Ippu Pötökkä, tuo suurista kysymyksistä kiinnostunut pikkuötökkä, ymmärsi vihdoin elämän tarkoituksen. Pikkuötökät elävät kovin pienen elämän. Ja kääpiöpalmu on nuutumaisillaankin vielä pitkäikäinen.

Voi Ippu Pötökkää, tuota pikkuötökkää. Ippu Pötökkä ymmärsi, että nimestään huolimatta se oli pikkuötökkä, jonka elämä kului miettiessään omaa nimeään. "Täällä minä voin asua rauhassa", se ajatteli ja laskeutui kääpiöbanaanipuun lehdelle.

Ja niin Ippu Pötökkä, tuo maailman suloisin pikkuötökkä, eli loppuelämänsä kääpiöbanaanin lehdillä yhdessä ystäviensä kanssa. Ensimmäinen heistä oli nimeltään Lippu Köpökkä, ja toinen piti nimeä Hippu Röpökkä. Ja sitten tuli taas uusia. Ja vielä uusia. Pikkuötököitä.

Olipa kerran jänis, joka kehuskeli olevansa nopeampi kuin kukaan muu metsän eläimistä.

- Kukaan ei voita minua, jänis sanoi. - Haastan kenet tahansa juoksemaan kanssani kilpaa.

Kukaan metsän eläimistä ei uskaltanut kilpasille - paitsi kilpikonna. Se vastasi rauhalliseen tapaansa: - Jänis hyvä, minä juoksen kanssasi kilpaa. Koska aloitamme?

- Sinäkö muka, ilkkui jänis. - Olet metsän hitain eläin. Voitan sinut aivan varmasti. Tästä tulee helppo kilpailu!

Metsän eläimet muodostivat polulle radan, ja niin juoksukilpailu saattoi alkaa. Paikoillanne - valmiit - hep! Jänis sinkautti vauhdilla matkaan ja hävisi pian näköpiiristä.

Kilpikonnakin hankkiutui liikkeelle. Se nosteli hitaasti jalkojaan ja hivuttautui senttimetri senttimetriltä eteenpäin.

Jonkin matkaa juostuaan jänis vilkaisi taakseen. Kilpikonnaa ei näkynyt missään.

- Hah! Olen niin nopea, että voin jäädä niitylle lepäämään, se tuumi ylimielisenä. Jänis istahti alas ja päätti ottaa pienet nokoset.

Sillä välin kilpikonna kulki eteenpäin askel askeleelta.

Jänis torkkui niin sikeästi, että unohti ajan kulun. Kun se viimein heräsi päiväuniltaan, se huomasi kilpikonnan olevan jo aivan maaliviivan tuntumassa.

Jänis ponkaisi jaloilleen ja juoksi täyttä vauhtia ottaakseen kilpakumppaninsa kiinni. Mutta turhaan - kilpikonna asteli jo maaliin. Se oli voittanut kilpailun hitaasti mutta varmasti.

Eläimet hurrasivat.

Jänistä harmitti. Se tajusi olleensa ylimielinen ja liian varma omista kyvyistään.

Siitä päivästä lähtien jänis ei enää kehuskellut nopeudellaan. Kilpikonna oli näyttänyt sille, että vikkelät jalat eivät tee kenestäkään muita parempaa.

Kauan sitten Afrikassa eli muuan erityisen suurikokoinen leijona. Se tiesi itsensä viidakon valtiaaksi, sillä kaikki muut eläimet pelkäsivät sitä.

Eräänä aamuna leijona makoili raukeana savannilla. Yhtäkkiä sen vierestä vilisti pienen pieni hiiri. Leijona ojensi kouraansa ja nappasi hiiren terävien kynsiensä väliin.

- Sainpas sinut, karjaisi leijona.

- Ole kiltti äläkä syö minua, piipitti pieni hiiri peloissaan. - Jos säästät henkeni, lupaan olla ystäväsi ja auttaa sinua pulassa.

Leijonaa hymyilytti. - Miten noin pieni otus voisi ikinä auttaa minua? se tuumi hieman ylimielisesti. - Minä olen viidakon mahtavin eläin.

Mutta vaikka leijona oli suuri ja vahva, julma se ei ollut. Niinpä se säästi hiiren hengen ja päästi sen vapaaksi.

- Kiitos, sanoi hiiri kiitollisena. - Muista, että minä tulen avuksesi kun tarvitset apua.

Leijona naureskeli hiiren suurille puheille ja kierähti kyljelleen. Sitten se jatkoi uniaan.

Vähän myöhemmin leijona asteli tapansa mukaan viidakossa saalista vaanimassa. Äkkiä se jäi kiinni salametsästäjien asettamaan verkkoon. Se yritti epätoivoisesti repiä köysiä tassuillaan, mutta ei päässyt vapaaksi.

- Apua, se karjui hädissään. - Auttakaa minua!

Samassa viidakosta vilisti esiin pieni hiiri. Se oli kuullut leijonan avunhuudot ja tahtoi nyt palkita ystävänsä. Se alkoi jyrsiä verkkoa terävillä hampaillaan. Ei aikaakaan, kun leijona oli taas vapaa.

- Joskus pienestä koosta on hyötyä, myhäili hiiri.

- Kiitos avustasi, sanoi leijona kiitollisena. - Miten onnekas olenkaan, että minulla on kaltaisesi ystävä. Pidit sanasi ja autoit minut pulasta.

Siitä päivästä lähtien leijona oli ystävällinen kaikille viidakon eläimille. Se ymmärsi, että pienetkin hyvät teot palkitsevat itsensä monikertaisesti. Ja ihmeiden ihme: mitä enemmän leijona auttoi muita, sitä onnellisemmaksi se itse tuli. Leijona oli saanut paitsi hyvän ja nöyrän mielen, myös monta uutta ystävää.

Kerran kauan sitten Kiinassa eli muuan hyvin rikas keisari. Keisarilla oli kaunis palatsi, joka oli rakennettu kallisarvoisesta posliinista. Palatsin valtavaa puutarhaa koristivat kymmenet kirsikkapuut. Puutarhassa asusteli myös muuan satakieli, joka oli ihmeellisen taitava laululintu. Jokainen, joka linnun laulua joskus kuuli, pysähtyi niille sijoilleen. "Voi, miten kauniisti se laulaa!", sanoivat ihmiset.

Eräänä päivänä keisarin luona kävi arvovaltaisia vieraita. Vieraat kehuivat keisarin palatsia ja sen puutarhaa vuolaasti, mutta sanoivat lopulta: "Kaikkein kauneinta oli kuitenkin satakielen laulu." Keisaria tämä hieman harmitti, sillä hän ei itse ollut milloinkaan kuullut satakielen laulua. Keisari kutsui palvelijansa luokseen. "Etsi lintu käsiisi ja tuo se minun nähtäväkseni!", hän määräsi.

Palvelija kumarsi ja kiirehti etsimään lintua, sillä keisarin sana oli laki. Palvelija juoksi hädissään ympäri palatsin puutarhaa, mutta ei löytänyt lintua mistään. Keisari kävi yhä kärsimättömämmäksi. Viimein eräs keittiöpiika muisti nähneensä satakielen. "Voi, se laulaa todellakin kauniisti!" tyttö huudahti. "Ääni saa aina kyyneleet silmiini."

Keittiöpiika lupasi johdattaa palvelijan satakielen luokse. Matkalla eräs lehmä alkoi ammua. "Oi", huudahti palvelija oitis. "Onpa sillä voimakas lauluääni!" "Ei tuo ole satakieli vaan lehmä", vastasi tyttö. Vähän ajan kuluttua alkoi eräs sammakko kurnuttaa. "Oi", huudahti palvelija taas. "Nyt kuulen sen. Todella komea ääni!" "Ei tuo ole satakieli vaan sammakko", vastasi tyttö.

Juuri sillä hetkellä alkoi oikea satakieli laulaa. "Kuunnelkaa", huudahti tyttö. "Tuolla se on!" Hän osoitti ylös kirsikkapuun oksalle. "Tuo pieni varpunenko", hämmästeli palvelija. "Onpa se mitättömän näköinen". Sitten palvelija karautti kurkkuaan ja lausui linnulle: "Arvoisa keisarimme on määrännyt, että satakielen on tultava palatsiin laulamaan."

"Lauluni kuulostaa parhaalta luonnossa", totesi satakieli, mutta lähti kuitenkin palvelijan mukaan.

Keisari hoviväkineen odotti satakielen esitystä henkeään pidätellen. Silloin satakieli aloitti laulunsa. Se lauloi niin kauniisti, että kyyneleet valuivat keisarin poskille. Sitten se aloitti uuden laulun, ja keisarin sydän suli ihastuksesta. Keisari oli niin liikuttunut, että tarjosi kultaista ketjuaan palkkioksi satakielelle. Lintu kieltäytyi kiittäen. Se oli jo palkintonsa saanut. "Näin liikutuksen kyyneleitä keisarin silmissä. Mikään palkinto ei voisi olla parempi", satakieli sanoi.

Keisari määräsi, että satakielen piti jäädä hoviin. Lintu vietiin kultaiseen häkkiin asumaan. Se ei näyttänyt kovin onnelliselta, mutta lauloi silti aina pyydettäessä.

Eräänä päivänä keisari sai lahjaksi mekaanisen linnun. Se oli pieni jalokivin koristeltu nukke, joka oli satakielen näköinen. Kun keisari painoi nappia, lintu lauloi yhden laulun. "Onpa se hieno", ihasteli keisari. "Se on kauniimpi kuin oikea lintu ja laulaakin yhtä kauniisti." Keisari painoi nappia yhä uudestaan ja uudestaan. Lintu lauloi aina saman laulun. Kun mekaaninen lintu oli laulanut kolmekymmentä kertaa, keisari sanoi viimein: "Kuunnellaan välillä oikeaa lintua." Mutta kukaan ei ollut huomannut, että oikea satakieli oli sillä välin lentänyt häkistään vapauteen.

Ja niin mekaanisesta linnusta tuli keisarin uusi lemmikki. Se lauloi väsymättömästi keisarin työpöydän vierellä samaa lauluaan kerta toisensa jälkeen jalokivin koristeltu pyrstö välkkyen. Päivästä toiseen lintu lauloi keisarille - kunnes eräänä päivänä jokin mekaanisen linnun sisällä hajosi ja se vaikeni. Valtakunnan viisaimmat miehet yrittivät korjata lintua, mutta turhaan. Keisari antoi palvelijalleen määräyksen rakentaa uusi lintu, mutta siitä ei tullut mitään. Satakielen laulua ei kuulunut palatsissa enää milloinkan.

Lopulta keisari ahdistui lintunsa menetyksestä niin, että sairastui. Hän makasi vuoteessaan kalpeana kuolemaa odottaen. Mekaaninen lintu seisoi yhä keisarin sängyn vierellä, mutta sen nokasta ei kuulunut pihahdustakaan. Keisariraukka sai tuskin hengitettyä. Oli kuin jokin olisi istunut hänen rintansa päällä.

"Laula, lintuni, laula!" kuiskasi keisari salakielelleen, mutta mekaaninen lintu pysyi vaiti. Yhtäkkiä keisarin ikkunasta lennähti sisään toinen lintu, oikea satakieli. Se oli kuullut keisarin pyynnön ja tullut auttamaan sitä hädässä. Kun oikea satakieli alkoi laulaa, keisari tunsi olonsa helpottavan. Hengitys kulki rinnassa kevyemmin ja keisari tunsi voimiensa palaavan.

"Kiitos, rakas satakieli!", keisari henkäisi. "Miten voin ikinä palkita sinut?" "Minä olen jo palkintoni saanut", vastasi satakieli. "Liikutuksen kyyneleet ovat arvokkaimpia kuin jalokivet."

„Sinun pitää jäädä minun luokseni ikuisesti", vaati keisari.

"Minä en voi muuttaa luoksesi palatsiin, sillä kotipesäni on kirsikkapuussa", vastasi satakieli. "Mutta jos jätät ikkunan auki, tulen aina vierailemaan luonasi. Ja jos annat minun pitää vapauteni, vastalahjaksi minä kuljen ympäri maailmaa ja kerron sinulle kaikesta, mitä näen." Ja sitten satakieli lensi pois takaisin oman kirsikkapuunsa oksalle.

Silloin keisari ymmärsi, että vapaus on arvokkainta, mitä kukaan voi toiselle antaa. Hän nousi ylös sängystään ja toivotti palvelijoilleen hyvää huomenta.

Olipa kerran possuäiti, jolla oli kolme lasta. Kun porsaat olivat kasvaneet tarpeeksi isoiksi, possuäiti lähetti ne maailmalle. Se sanoi: "Menkää ja rakentakaa itsellenne oma koti. Onnea matkaan! Mutta muistakaa varoa isoa pahaa sutta!"

Ensimmäinen pikkupossu kulki maantietä pitkin vihellellen. Sitä vastaan käveli mies olkilyhde käsissään. Pikkupossu oli melkoisen laiska, eikä sitä huvittanut kävellä pidemmälle. Niinpä se sanoi miehelle: "Voisitko myydä minulle nuo oljet? Minä haluaisin rakentaa niistä itselleni talon". Mies suostui. Ja niin ensimmäinen pikkupossu rakensi itselleen oljista talon.

Toinen possuista oli melkoisen laiska sekin, mutta ei sentään niin laiska kuin ensimmäinen. Se jaksoi kulkea maantietä hiukan pidemmälle kuin veljensä. Silloin vastaan tuli mies, joka kantoi risuja kädessään. "Voisitko myydä minulle nuo risut?" possu kysyi mieheltä. "Haluaisin rakentaa niistä itselleni talon". Mies suostui, ja niin toinenkin pikkupossu sai itselleen kodin.

Kolmaskin pikkupossu oli lähtenyt maailmalle. Mutta se olikin paljon ahkerampi kuin kaksi veljeään. Tämä kolmas pikkupossu käveli maantietä pitkin paljon kauemmas. Se oli näet päättänyt valmistaa oman kotinsa tiilistä, jotta talosta tulisi tarpeeksi kestävä ja vankkatekoinen. Pitkän matkaa kuljettuaan possu löysikin tiilikauppiaan, ja sai ostettua itselleen ison kasan tiiliä. "Näistä minä teen hienon talon itselleni", se tuumasi. Ja se ryhtyi ahkerana työhön. Se muurasi ja laastasi ja rakensi taloaan kerros kerrokselta valmiiksi.

Sillä välillä iso paha susi sai kuulla possujen talonrakennuspuuhista. "Hah", tuumasi susi. "Nuo possunpalleroiset minä pistelenkin suuhuni!"

Eikä aikaakaan, kun susi koputti ensimmäisen pienen porsaan oveen. Susi sanoi: "Kiltti pieni possu, päästäthän minut sisään". Mutta pikkupossu muisti äitinsä neuvon. "Ei, ei, kautta leukapartani, en aio päästää sisälle ketään", se vastasi. Susi harmistui. "Jos et päästä minua sisään, minä uhkun ja puhkun ja puhallan olkitalosi kumoon", se vastasi.

Ja niin susi puhkui ja puhalsi. Ja koska talo oli tehty oljista, se meni helposti rikki. Mutta onneksi pieni possu ehti kuin ehtikin pakoon. Se juoksi pienillä possunsorkillaan suoraan veljensä luo turvaan. Susi jäi vihaisena makaamaan olkikasaan.

Vaan eipä aikaakaan, kun iso paha susi koputti toisenkin possun ovelle. "Kiltit pienet possut, päästäkää minut sisään", susi huhuili taas. "Ei avata!", kuului possujen tiukka vastaus. "Ei, ei, kautta leukapartamme, emme aio päästää sisälle ketään!" Susi suuttui. "Jos ette päästä minua sisään, minä uhkun ja puhkun ja puhallan risutalonne kumoon!"

Ja niin susi puhkui ja puhalsi. Ja koska talo oli tehty risuista, sekin meni helposti rikki. Mutta onneksi pikkupossut ehtivät pötkiä pakoon kolmannen possun taloon, eikä susi saanut niitä kiinni. Se jäi kiukkuisena makaamaan risukasaan.

Mutta eipä aikaakaan, kun susi oli löytänyt kolmannenkin possun kodin ja tuli taas ovelle kolkuttelemaan. "Kiltit pienet possut, päästäkää minut sisään", huusi susi. Nyt se oli jo todella kiukkuinen. "Ei päästetä", vastasivat pikkupossut yhteen ääneen. "Ei, ei, kautta leukapartamme, emme aio päästää sisälle ketään!" Susi kimpaantui."Jos ette päästä minua sisään, minä uhkun ja puhkun ja puhallan tämänkin talon kumoon!"

Ja niin susi puhkui ja puhalsi. Ja puhalsi ja puhkui. Mutta tiilitalo ei hievahtanutkaan, ei vaikka susi kuinka yritti. Tämä talo oli näet huolellisesti rakennettu. Silloin susi huomasi talon katolla savupiipun ja sanoi : "Hah, minäpä kiipeän savupiippua pitkin sisään ja tulen syömään teidät!" Possut pelästyivät, mutta eivät sanoneet mitään.

Sen sijaan he sytyttivät tulen takkaan ja nostivat suuren padan tulelle. Vesi lämpeni nopeasti. Ja kun iso paha susi kiipesi savupiippua pitkin alas possujen tupaan, se molskahti suoraa päätä kuumaan pataan. Susi kiljahti pelästyksestä ja juoksi matkoihinsa, eikä se enää ikinä tullut takaisin kiusaamaan possuja.

Ja niin kolme nokkelaa possua elelivät tiilitalossaan onnellisena elämänsä loppuun asti. Sen pituinen se.

Olipa kerran eräs yksinäinen prinssi, joka halusi mennä naimisiin. Hän ei kuitenkaan kelpuuttanut ketä tahansa tyttöä, vaan halusi puolisokseen ihan oikean prinsessan. Sellaista hän siis lähti etsimään.

Prinssi matkusti maailman ympäri, mutta mistään ei löytynyt sopivaa prinsessaa. Kauniita tyttöjä prinssi toki tapasi paljonkin, mutta kukaan heistä ei tuntunut oikealta prinsessalta. Oli kuin jokaisessa olisi ollut jotakin, mikä ei ollut ihan aitoa. Prinssi palasi kotiinsa surullisena, sillä hän olisi kovasti halunnut löytää itselleen juuri sen oikean prinsessan.

Eräänä iltana raivosi kauhea myrsky. Ukkonen jyrisi ja salamoi, ja vettä satoi kaatamalla. Silloin joku koputti linnan ovelle. Prinssin isä meni avaamaan oven.

Portilla seisoi prinsessa. Mutta hyvänen aika, millainen ilmestys hän olikaan! Tyttö oli märkä kuin uitettu koira: vesi valui hänen hiuksiaan ja kasvojaan pitkin, ja hänen vaatteensa olivat kuraveden kastelemat. Ja silti tyttö ilmoitti olevansa oikea prinsessa.

"No sehän nähdään!" tuumasi prinssin äiti. Hän päätti testata, oliko tyttö todellakin oikea prinsessa. Mutta hän ei sanonut mitään, vaan meni valmistamaan tytölle yösijaa linnan vierashuoneeseen. Ensin hän piilotti prinsessan sängynpohjalle pienen herneen. Sitten hän etsi käsiinsä kaikki linnan patjat ja pinosi ne herneen päälle sänkyyn. Kaikkiaan kaksikymmentä patjaa! Patjojen päälle hän kasasi vielä pehmoisia höyhentyynyjä.

Siinä tyttö sai nukkua yönsä. Aamulla häneltä kysyttiin, miten yö oli sujunut.

"Voi, kauhean huonosti!" tyttö vastasi oitis. "Sain nukuttua tuskin silmäystäkään. Sänky oli tavattoman epämukava, aivan kuin patjan alla olisi ollut muhkurainen kivi!"

Ja niin nähtiin, että kyseessä todellakin oli ihan oikea prinsessa: kahdenkymmenen patjan ja untuvatyynyjenkin läpi hän oli tuntenut, että sängyn pohjalla oli ollut herne. Todelliset prinsessat ovat nimittäin erinomaisen herkkätuntoisia.

Ja niin prinssi otti tytön puolisokseen, sillä nyt hän tiesi löytäneensä todellisen prinsessan. Ja herneen he tallettivat yhdessä merkillisten esineiden museoon, jossa sitä voi ihailla vielä tänäkin päivänä.

Ja tämä tarina on todellakin totisen tosi!

Olipa kerran kolme karhua, jotka asuivat pienessä mökissä keskellä metsää. Yksi heistä oli suuren suuri isäkarhu. Toinen oli aika suuri äitikarhu ja kolmas pienen pieni Pikku-Karhu.

Eräänä aamuna äitikarhu keitti kaikille puuroa aamiaiseksi. Ensin hän kaatoi puuroa ison isoon lautaseen isäkarhulle. Sitten hän kaatoi puuroa aika isoon lautaseen itselleen ja lopuksi pienen pieneen lautaseen Pikku-Karhulle. Sitten he menivät kaikki metsään kävelylle odottamaan puuron jäähtymistä.

Samana aamuna eräs pikkutyttö, jota kutsuttiin Kultakutriksi, oli lähtenyt yksin metsään leikkimään. Kultakutri oli kävellyt kauas omasta kotoaan, oikeastaan paljon kauemmas kuin olisi saanutkaan. Mutta Kultakutri oli utelias pikkutyttö, eikä hän aina muistanut totella vanhempiaan. Äkkiä hän huomasi puiden keskellä mökin. "Kukahan noin sievässä mökissä mahtaa asua?" hän tuumi. Kultakutri koputti uteliaana mökin oveen, mutta kukaan ei vastannut. Hän avasi oven. Sisällä ei näkynyt ketään.

Kultakutri näki pöydällä höyryävät puurolautaset. Puuro tuoksui niin hyvältä, että hän päätti maistaa sitä. Ensin hän maistoi suuren suuresta lautasesta. "Tämä on aivan liian kuumaa", hän sanoi. Sitten hän maistoi aika suuresta lautasesta. "Tämä on ihan liian kylmää", hän tuumi. Ja viimein hän maistoi pikkuruiselta lautaselta. Se puuro oli juuri sopivaa, ja niin Kultakutri söi hyvällä ruokahalulla koko lautasellisen.

Kultakutria alkoi nyt väsyttää, ja hän päätti istahtaa hetkeksi. Ensin hän istui suureen tuoliin. "Tämä on aivan liian kova", hän sanoi. Sitten hän istui aika suureen tuoliin. "Tämä on aivan liian pehmeä," hän tuumi. Sitten hän istui pikkuruiseen tuoliin. "Tämä on juuri sopiva", hän sanoi. Mutta kun hän istui siinä, tuoli menikin rikki.

Kultakutri meni nyt makuuhuoneeseen. Sielläkään ei ollut ketään, mutta vastasijatut vuoteet näyttivät kovin houkuttelevilta. Ensin hän kokeili suurinta sänkyä. "Tämä on aivan liian kova", hän sanoi. Keskikokoinen sänky oli puolestaan aivan liian pehmeä. Mutta pienin sänky oli juuri sopiva, ja hän päätti torkahtaa hieman.

Mutta nyt karhut palasivat takaisin kotiin. He huomasivat heti, että joku oli käynyt heidän talossaan. Karhut katsoivat puurolautasiaan. "Joku on maistanut puuroani", sanoi isäkarhu suuren suurella äänellään. "Joku on maistanut minunkin puuroani", sanoi äitikarhu aika suurella äänellään. "Joku on maistanut minunkin puuroani - ja syönyt sen kokonaan", sanoi Pikku-Karhu.

Seuraavaksi karhut vilkaisivat tuolejaan. "Joku on istunut minun tuolissani", sanoi isäkarhu suuren suurella äänellään. "Joku on istunut minunkin tuolissani", sanoi äitikarhu aika suurellaan äänellään. "Joku on istunut minunkin tuolissani - ja rikkonut sen", sanoi Pikku-Karhu.

Sitten karhut menivät makuuhuoneeseen. "Joku on nukkunut sängyssäni", sanoi isäkarhu suuren suurella äänellään. "Joku on nukkunut minunkin sängyssäni", sanoi äitikarhu aika suurella äänellään. Mutta silloin Pikku-Karhu huudahti: "Joku on nukkunut minunkin sängyssäni - ja nukkuu siellä yhä!"

Juuri silloin Kultakutri heräsi päiväuniltaan. Kun hän näki karhut, hän pelästyi aivan kamalasti. Kultakutri hyppäsi kiireesti ylös sängystä ja juoksi ulos ovesta ennen kuin karhut ehtivät sanoa mitään. Sitten hän juoksi juoksemistaan metsän halki, kunnes pääsi takaisin omaan kotiinsa.

"Harmi, että tytölle tuli niin kova kiire", tuumi Pikku-Karhu. "Olisin kovin mielelläni leikkinyt hänen kanssaan."

Mutta Kultakutri ei enää koskaan uskaltautunut metsään yksin, eikä hän enää ikinä palannut karhujen talolle.

Sen pituinen se.

Hilda istui jättilumikasassa ja tökki siihen nyrkillä isoja koloja huoneiksi. Lumitalossa oli jo kolme kerrosta ja minilumipalloja huonekaluina. Talvi-illan pehmeät hiutaleet valuivat pimeältä taivaalta hiljalleen talon päälle ja Hildan nenälle. Pihalla oli rauhallista, vain naapuritalon ikkunan takaa kuului hiljaista musiikkia. Oman kodin ikkunassa näkyi kynttilänvalo ja päiväkodissa askarrellut lumihiutaleet. Hilda tiesi, että äiti leipoo korvapuusteja.

Hilda muotoili märillä tumpuilla pienenpieniä sänkyjä huoneisiin. Lumi oli täydellisen muovailuvahamaista, ja melkein harmitti valmiiksi, ettei siitä ehtisi millään tehdä niin paljon kaikkea hienoa kuin teki mieli. Hän voisi tehdä lisää huoneita ja sänkyjä ja pöytiä siihen asti, että olisi ihanihan pakkopakko juosta sisälle pissalle ja lämmittämään jäisiä sormia ja varpaita patteria vasten. Ei hän nyt malttaisi. Tämä oli maailman parasta lunta.

Hilda koitti olla ajattelematta pissahätää ja kylmiä varpaita ja keskittyi kovasti muotoiluun. Olohuoneeseen mahtui pitkulainen lumipallo, se oli sohva. Sohvalla pötkötteli... Hmm...koira. Eikun sammakkolapsia! Hildaa hihitytti. Se olisi sammakkotalo, sammakkomummujen ja sammakkovanhempien ja ainakin kymmenen sammakkolapsen talvikoti. Hilda pyöritteli tosi monta pikkuista lumihippusta sammakoiksi ja asetteli ne ympäri taloa. Niiden iskä leipoi pullia keittiössä!

Ei Hilda mitenkään, eikä missään nimessä, malttaisi jättää sammakoita yksin ja vaan lähteä kotiin, ei noin vain voisi. Muttei voisi kyllä housuunkaan pissata. Oli jo niin pimeää, ettei melkein voinut nähdä pikku huoneita kunnolla. Hilda vilkuili koti-ikkunaan. Ehtisiköhän äiti leikkiä sammakoilla? Hän päätti työntää niin monta lumisammakkoa taskuun, kuin saisi mahtumaan.

Mars suoraan vessaan riisumaan märkä haalari ja kylmät sammakot taskuista vihreään muoviämpäriin. Hilda piti käsiä lämpimän veden alla aika pitkään ja katseli peilistä punaista nenäänsä, jota nauratti ja kutitti. Varpaita vähän pisteli kun ne lämpenivät. Ne kipristelivät lämmintä lattiaa vasten tyytyväisinä. Koko Hilda suli ja puki sinisen pyjaman päälleen, työnsi varpaat villasukkapesiin hihittelemään.

Ämpärillinen sammakoita pääsi olohuoneen ikkunan taakse parvekkeen pöydälle niin, että Hilda näki ne sisältä. Tai melkein näki, jos painoi nenän kiinni ikkunaan. Sitten hän avasi telkkarin ja möyri isoon nojatuoliin katselemaan lastenohjelmia sammakoiden kanssa. Sammakot huusivat ikkunan takaa, että ne haluavat katsoa Kaapoa, ja Hilja suostui, vaikka Kaapo onkin pienempien ohjelma. Äidin villapaidasta sai pehmeän pesän, varpaat melkein nukahtivat sen sisällä. Hän katsoi niin monta lastenohjelmaa, että muuttui osaksi nojatuolia, ja silloin äiti tuli viereen ja villapaitapesään ja hipsutti hänen korvaansa:

- Täälläkö minun pikku Hildani kääryleenä köllöttää? Pieni punanenu höpöpupu löllöttää?

Hilda laittoi silmät kiinni ja käpristyi kiinni lämpöiseen äitiin. Juuri ennen nukahtamistaan hän kuiskasi:

- Parvekkeella asuu nyt sammakkoperhe. Simmakkosammakkolumilapset ämpärissä. Ne halusivat katsoa Kaapoa.

Hilda ei enää huomannut, kun äiti kantoi hänet omaan sänkyynsä unikaverivuoren juurelle ja peitteli lämpöiseksi toukaksi. Hän oli jo matkustanut sammakoiden talvimaahan lumijuhliin ja pomppelehti huopatossuissaan mukana sammakoiden letkajenkassa kuusten välissä niin, että pipo ei pysynyt päässä.

Kun Hilda kipaisi aikaisin aamulla ämpäri kainalossa pihalle katsomaan sammakkotaloa, hän näki heti, että siihen oli tullut paljon lisää huoneita. Niitä oli ainakin seitsemän ja niissä oli huonekalutkin. Pakkanen oli jäädyttänyt huoneet kimaltaviksi ja hienoiksi. Aamun ujot pikkuhiutaleet kiepppuivat taivaalta ja laskeutuivat varovasti koristamaan uuden talon kattoa kuin timantit.

Hilda henkäisi hämmästyneenä ja silitti jättikasan juhlavia seiniä, asetteli sitten varovasti ämpäristä sammakkolapset uuteen kotiinsa juhlimaan ja ihaili sitä kaikkea hienoutta ihan hirveän kauan. Kun oli melkein vilu, äiti tuli isossa toppatakissaan, kori sylissä ulos ja huhuili:

- Pullapostia Hildalle! Mikrolämpöisiä korvapuusteja ja mehua lumisammakoille! Paksut viltit kaikille!

Hilda asetteli pikkusammakot viltille pullalautasen ympärille ja ryömi äidin syliin viltin sisälle. Sammakot kertoilivat hauskoja lumisatuja ja söivät melkein kaikki pullat. Sitten ne nukahtivat yhteen kasaan. Hilda ja äiti nauroivat kuorsaaville sammakoille niin, että pullanmurut lensivät suusta ja varpaat tikahtuivat villasukissa. He joivat kaiken kuuman mehun. Yhtenä isona villapeittomöykkynä äiti ja Hilda istuivat sylikkäin ja laskivat tähtiä, miettivät, asuuko jollain niistä lumisammakoita.

Sen pituinen se.

Olipa kerran kuningas, jolla oli kaksitoista kaunista tytärtä. Kuningas rakasti prinsessojaan kovasti, eikä halunnut heille koskaan tapahtuvan mitään pahaa.

Nuo kaksitoista prinsessaa jakoivat keskenään saman huoneen. Kun he menivät nukkumaan, ovet lukittiin. Mutta kuitenkin joka aamu heidän kenkänsä olivat kuluneet, aivan kuin prinsessat olisivat tanssineet koko yön. Kuningas ei voinut ymmärtää, miten tämä tapahtui.

Niinpä hän sanoi:

- Se joka saa selville, mitä prinsessat tekevät öisin, saa yhden prinsessoista puolisokseen.

Linnaan virtasi innokkaita nuorikaisia arvoitusta ratkaisemaan. Mutta kukaan heistä ei saanut selville, mitä prinsessat öisin tekivät.

Eräänä päivänä kaupunkiin saapui nuori sotilas, joka oli haavoittunut taistelussa. Hän kuuli kahdentoista prinsessan arvoituksesta vanhalta naiselta, jota oli pysähtynyt auttamaan kadulla.

- Minä aion saada selville, mihin prinsessat lähtevät tanssimaan öisin, nuorukainen innostui.

- Vai niin, sanoi vanha nainen. - Olet hyväsydäminen poika, ja siksi haluan sinua auttaa.

- Ota tämä taikaviitta mukaasi, nainen neuvoi. - Siitä voi olla apua, sillä se tekee sinusta näkymättömän. Muista myös olla syömättä ja juomatta mitään, mitä prinsessat sinulle tarjoavat.

Sotilas kiitti vanhaa naista ja jatkoi matkaansa. Kun hän saapui palatsiin, hänet toivotettiin tervetulleeksi. Hän sai uudet vaatteet ja huoneen aivan prinsessoiden huoneen vierestä.

Juuri kun poika oli menossa vuoteeseen, vanhin prinsessoista toi hänelle lasin viiniä. Poika muisti vanhan naisen neuvon ja kaatoi viinin huomaamattomasti pois. Sitten hän kävi makuulle ja esitti nukkuvaa.

Prinsessat nauroivat, sillä he luulivat, että poika oli juonut viiniin sekoitetun unilääkkeen. Sitten he ottivat esiin kauneimmat vaatteensa ja tanssikenkänsä.

Poika teeskenteli olevansa syvässä unessa, mutta seurasi prinsessoita vuoteestaan. Hän näki vanhimman prinsessan taputtavan sänkynsä päätyä, jolloin salainen luukku lattiassa aukesi. Aukosta lähti portaat alaspäin. Poika katseli, kun prinsessat hävisivät luukusta yksi toisensa jälkeen. Sitten hän hyppäsi sängystä ja laittoi näkymättömyysviitan ylleen.

Rynnätessään tyttöjen perään poika törmäsi kiireessä nuorimman prinsessan mekonhelmalle. Tuo prinsessa oli viimeinen jonossa.

- Joku astui helmalleni! huusi nuorin prinsessa.

- Hölynpölyä, vastasivat sisaret. - Ei täällä ole ketään.

Prinsessat jatkoivat matkaa salakäytävää pitkin. Hetken kuljettuaan saattue saapui metsään, jonka puut hehkuivat hopeisina kuun valossa. Pimeydestä häilähteli esiin tuulenväreessä kimmeltäviä pajunoksia ja sammalmättäitä, joilla lojui hohtavia hopeakiviä.

Poika halusi ottaa jotain mukaansa, ja niinpä hän katkaisi pienen hopeisen puunoksan. Nuorin prinsessa kuuli oksan katkeavan.

- Kuulitteko tuon äänen, hän kysyi, mutta kukaan muu ei ollut kuullut mitään.

He tulivat toiseen metsään, jossa puut olivat kultaa, ja vielä kolmanteen, jonka puut oli tehty timanteista. Rubiinit ja smaragdit loistivat kuunvalossa kuin lumihiutaleet talviyönä. Poika hidasti hiukan vauhtiaan ja katseli ympärilleen suu auki ihmetyksestä. Kimaltelevia timanttioksia riitti hänen edessään niin kauas kuin silmä kantoi. Metsän täytyi olla taiottu.

Poika katkaisi oksan jalokivipuusta. Nuorin prinsessoista kuuli taas äänen, mutta muut sisaret sanoivat hänelle, että kaikki oli vain mielikuvitusta.

Timanttimetsän toisella puolella oli järvi. Järven rannassa oli kaksitoista soutuvenettä, joissa kaksitoista komeaa prinssiä odotti prinsessoitansa. Poika piiloutui nopeasti veneeseen, joka kuljetti nuorinta prinsessaa.

Ja kun prinsessat saapuivat kauniiseen linnaan, he tanssivat läpi yön prinssiensä kanssa.

Poika kuunteli musiikkia ja seurasi kuninkaantytärten tanssia. Vapautunut riemu loisti tyttösten kasvoilta. Poika ymmärsi nyt, miksi prinsessat olivat salanneet ilonpitonsa isältään; tämä olisi ehkä kieltänyt tyttöjä tanssimasta.

Aamun sarastaessa prinssit soutivat prinsessansa takaisin järven toiselle puolelle. Poika seurasi mukana yhä näkymättömyysviittaansa kietoutuneena.

Rannalle päästyään prinsessat juoksivat metsien lävitse. Kun he lähestyivät linnan portaita, poika juoksi prinsessojen edeltä salakäytävään.

Prinsessat meinivät huoneeseensa nukkumaan, kukin omaan sänkyynsä.

Aamulla poika polvistui kuninkaan eteen ja kertoi salaisesta portaikosta tyttöjen makuuhuoneessa. Hän ojensi kuninkaalle kultaisen ja timanttisen oksan. Prinsessat katsoivat poikaa epäuskoisena. Lopulta he tunnustivat isälleen yölliset retkensä.

- Onnitteluni, sanoi kuningas pojalle. - Sinä ratkaisit arvoituksen.

Poika kumarsi ja tarttui tämän käteen.

- Armollinen kuningas, pyydän, ettette rankaise tyttöjä. He eivät ole tehneet pahaa, päinvastoin. Miksi ette järjestäisi tanssiaisia omassa linnassanne?

Hyväsydäminen kun oli, taipui kuningas pojan pyyntöön. Niin pidettiin linnassa suuret juhlat, ja prinsessat saivat tanssia aamuun asti.

Ja kuten oli luvattu, poika sai mennä naimisiin prinsessan kanssa. Hän valitsi nuorimman, ja tulevina vuosina he tanssivat monta monituista kertaa ja elivät elämänsä onnellisena loppuun asti.

-Jo joutui armas aika ja suvi suloinen, kaikui ympäri Kuperkeikkalan kylää. Oli siis koittanut kesä.

Kaupunginjohtaja pyöräili aamuviideltä ympäri kylää ja veisasi mennessään Suvivirttä. Oli nimittäin käynyt niin onnettomasti, että kylän lehdenjakaja oli katkaissut jalkansa. Kylän kanttori oli puolestaan saanut mahdottoman kesäflunssan, eikä pystynyt laulamaan. Niinpä kaupunginjohtaja joutui tuuraamaan molempia. Tehokkaana miehenä hän yhdisti työt ja veisasi nyt Suvivirttä lehtiä jakaessaan.

Kuperkeikkalan kylän luoteiskulmassa vanhassa keltaisessa talossa Hupskeikkalan perhekin heräsi äänekkääseen lehdenjakajaan. Äiti ja isä Hupskeikkala laahustivat alakertaan puuron keittoon. Samassa yläkerrasta kuului parkaisu. Sisko ja Veikka Hupskeikkala itkivät lohduttomasti. Myös perheen uusi koira, Herra Herttinen, ulvoi myötätunnosta. Äiti ja isä ryntäsivät hätiin.

- Sattuuko johonkin? äiti kysyi.

- Eiii! lapset vastasivat.

- Kun nyt on kesäloma, sisko sai soperrettua.

- Ei se itkun asia ole. Päinvastoin, äiti lohdutti.

- Onpas, Sisko rääkyi. Veikkakin itki yhä kovempaa ja Herra Herttisen vaikerrus muistutti jo suden ulvontaa.

Veikka sai lopulta selitettyä:

- Kaikki muut lähtevät lomalla matkoille. Haimaahan, Mooraan, Reikaan ja ties minne. Me emme pääse minnekään. Tämä on tylsä perhe!

- Lapsi rakas, he menevät Thaimaahan, Roomaan ja Kreikkaan, äiti selitti. - Meillä ei yksinkertaisesti ole mahdollisuutta lähteä ulkomaille. Mutta voi lomalla olla kivaa ilman mitään matkojakin. Nyt kaikki syliin halaamaan!

Sisko ja Veikka kömpivät äidin syliin lohdutettavaksi. Herra Herttinen hyppäsi tietysti myös. Ja koska äiti oli pyytänyt kaikkia syliin, tunki isäkin vielä joukon jatkoksi. Lopulta lapset rauhoittuivat ja lupasivat yrittää nauttia lomasta.

- Uimapuvut päälle! Luvassa on loman ensimmäinen huvitus, isä keksi.

Nyt tuli lapsiin vipinää. Isä veisi perheen varmasti uimarannalle. Pian kävi ilmi, että retkestä tulisi lyhyt. Ulos päästyään lapset näkivät pihalla lastenaltaan ja isän uimahousuissa.

- Saanko esitellä: Hupskeikkaloiden uimala! isä kailoitti.

Lapset epäröivät. Allas vaikutti ahtaalta. Yllätykset eivät kuitenkaan loppuneet siihen.

- Saanko esitellä: Hupskeikkaloiden uimakisojen tuomaristo.

Talon takaa tulivat naapurin herra ja rouva Ruiskukkala sekä Siskon ja Veikan mummo. Voi sitä riemun määrää, kun lapset juoksivat halaamaan tuomariston jäseniä.

- Kilpailu alkaa! isä kailotti. Tuomarit asettautuivat istumaan puutarhapöydän ympärille.

- Mahtuvatko kaikki tähän? äiti epäili.

- Totta kai. Sopu sijaa antaa.

Niin perhe Hupskeikkala kömpi uima-altaaseen. Itse asiassa he mahtuivat sinne yllättävän hyvin. Herra Herttinenkin hyppäsi tietysti mukaan. Lapset olivat innoissaan.

- Kilpailijat lähtöviivalle, eli sinne altaan toiseen päätyyn, mummo kuulutti.

- Maaliviiva on täällä altaan toisessa päässä, herrra Ruiskukkala selitti.

- Uimatyyli on vapaa ja lähtömerkkinä mummo ampuu vesipyssyllä, ilmoitti rouva Ruiskukkala.

Alkoi hurja kilpailu. Herra Herttinen ui luonnollisesti koiraa. Sisko ui käsipohjaa, Veikka kissaa, äiti yritti uida selkää ja isä teräsmiestä. Isän uimatyyli oli niin suurieleinen, että perhe Hupskeikkala makasi pian tyhjässä uima-altaassa. Voittajaa ei pystytty määrittelemään, mutta tuomaristo oli saatu kasteltua ja kaikilla oli hurjan hauskaa. Lopuksi juotiin mitalikahvit ja -mansikkamehut.

-

Seuraavana kesäloma-aamuna oli äidin yllätyksen vuoro.

- Hyvää huomenta! Tulkaa ulos katsomaan, mitä olen rakentanut.

Hupskeikkalat kiiruhtivat pihalle. Äiti oli pystyttänyt kojun, jossa luki: ELÄINPUISTO. Äiti itse oli kojun sisällä myymässä lippuja:

- Tervetuloa, tervetuloa. Montakos lippua laitetaan?

- Perhelippu, kiitos. Isä maksaa, Veikka ehti ensimmäisenä vastaamaan.

- Se tekee yhden imuroinnin, yhden lakanoiden vaihdon ja yhden äidin varpaidenkynsien lakkauksen, äiti ilmoitti hymyillen.

- Mitä? isä ihmetteli, mutta muu perhe oli jo rynnännyt kohti eläinpuistoa.

Äiti muuttui lipunmyyjästä oppaaksi:

- Tännepäin, olkaa niin ystävällisiä. Tässä on ensimmäinen mielenkiintoinen eläinlajimme, kastemato. Jos katsotte tarkkaan, saatatte löytää purkista kolme matoa.

- Kastematohan on erittäin hyödyllinen eläin kasvimaallemme, äiti luennoi. - On näiden otusten ansiota, että meillä kasvaa herkullisia porkkanoita.

- Saako niitä silittää, Sisko kysyi innoissaan.

- Toki. Olkaa hyvät vaan.

Sisko ja Veikka silittelivät matoja, Herra Herttinen erehdyksessä söi yhden madon, ja isä mietti miten ihmeessä kynnet lakataan.

Seuraavaksi äiti johdatti perheen ämpärin luo. Ämpärissä ui pienen pieni kala.

- Tässä puistomme harvinaisuus, itse pyydystämäni kala.

- Mistä sinä sen ongit? isä ihmetteli. Äitiä ei kalareissuille saanut.

- Se oli oikeastaan vahinko. Pesin mattoja ja kauhaisin joesta vettä ämpäriin. Kas kummaa, tuo piraija oli ämpärissä.

- Se taitaa kyllä olla ahven, isä sanoi.

Sen enempää ei kalaa voitu tutkia, koska Herra Herttinen haukkasi senkin suuhunsa.

- Tässä eläinpuistomme anti tällä kertaa, äiti ilmoitti.

Lapset olivat tyytyväisiä, mutta isän mielestä käynti oli turhan kallis.

-

Seuraavana lomapäivänä Hupskeikkalat lähtivät ämpärit kainalossa mustikkaretkelle.

- Tässä on jokaiselle pilli. Viheltäkää siihen, jos eksytte tai teillä on muuten jokin hätä, isä ohjeisti ja suuntasi kulkunsa metsäpolulle.

Isä ei ehtinyt kävellä kuin muutaman metrin, kun pilliin vihellettiin. Se oli Sisko, jolla oli jo kova nälkä.

- Hyvänen aika, isä puuskahti. - Syö leipäsi. Minä kerään nyt mustikoita.

Ei aikaakaan kun pilliin vihellettiin taas. Tällä kertaa Sisko jo itki:

- Ei ole leipiä!

- Mihin ne ovat hävinnet?

- Tule katsomaan, äiti sanoi.

Puron rannalla Veikka heitti juuri viimeisen leivän veteen.

- Mitä ihmettä sinä teet? isä kysyi.

- Heittelen leipiä, Veikka vastasi tyynenä. - Sinä sanoit, että se on vaikeaa, mutta minun mielestäni se on ihan helppoa.

Isä haroi hiuksiaan.

- Lapsi hyvä, leipiä heitetään littanalla kivellä.

- Ei kuulosta yhtään kivalta, Veikka totesi.

- Minulla on hirveä nälkä, Sisko valitti.

Isä näytti epätoivoiselta. Silloin äiti otti ohjat käteensä:

- Isä lähtee keräämään niitä mustikoita. Minä haen leipomosta meille uudet eväät.

Näin tehtiin. Lapset istuivat mättäälle odottamaan eväitä ja isä lähti puolijuoksua metsäpolulle.

Samassa läheisestä männystä kuului haukahdus. Puuhun oli oravan lisäksi kiivennyt Herra Herttinen. Lasten ei auttanut muu kuin viheltää taas pilliin.

Isä tuli paikalle ääneen jupisten ja vilkaisi samalla puuhun. - Herttinen sentään!

Isä huokasi, laski tyhjän ämpärin mättäälle ja kiipesi puuhun koiraa pelastamaan. Ylös päästyään isän oli myönnettävä, että alas oli pitkä matka. Ei auttanut muu kuin soittaa palokunta paikalle.

- Yleensä ne ovat kissoja, jotka jäävät puuhun, palomies hymyili pelastustehtävän hoidettuaan.

Äiti saapui juuri sopivasti eväiden kanssa. Onneksi hän oli ostanut niin paljon leipiä, että niistä riitti palomiehillekin. Eväiden jälkeen palattiin kotiin ja isä kävi seuraavana päivänä yksin keräämässä mustikat.

-

Neljäntenä lomapäivänä päätettiin, ettei retkiä tarvittu enempää.

Syksyllä lapset olivat iloisia ja tyytyväisiä kesälomaansa. Ei haitannut yhtään, vaikkei Haimaahan, Mooraan ja Reikaan tänä kesänä päästykään.

-Kukkokiekuu! kaikui Kuperkeikkalan kaupunginjohtajan katolta.

Kaupunginjohtaja se siellä taas herätteli kylänsä asukkaita. Kylän kukko oli karannut viime keväänä kanojen perässä naapurikylään ja kaupunginjohtaja oli ottanut kukon tehtävät hoitoonsa, kunnes jostain löydettäisiin uusi kukko. Voit uskoa, että näky oli komea: kaupunginjohtaja pyjamahousuillaan talon katolla kiekumassa. Mutta mitäpä ei hyvä kaupunginjohtaja olisi kyläläistensä puolesta tehnyt.

Kuperkeikkalan kylän luoteiskulmassa keltaisessa vanhassa talossa asui perhe Hupskeikkala. Äiti Hupskeikkala oli tapansa mukaan kasvimaata kuopsuttelemassa. Isä Hupskeikkala luki aamun lehteä ja hörppi aamukahviaan.

- Tässä se on! Tulkaapas lapset äkkiä kuuntelemaan, isä hihkui.

Sisko ja Veikka Hupskeikkala kömpivät unisina isän luo.

Isä luki:

KOIRANPENTU ETSII UUTTA OMISTAJAA.

HELLYYTTÄVÄ, JOSKIN HIEMAN RASAVILLI.

ANNETAAN HYVÄÄN KOTIIN.

- Tuleeko meille koira? Veikka riemuitsi.

- Luulisin niin, isä vastasi hymyillen. - Mutta ei kerrota vielä äidille.

Isä ja lapset porhalsivat koiraostoksille. Pentu todellakin oli hellyyttävä, ja se pakattiin hyvillä mielin koriin Siskon ja Veikan viereen takapenkille.

Alkumatka sujui hienosti. Koira nukahti.

- On se suloinen, Sisko huokaisi.

- Ja niin rauhallinen, Veikka totesi.

- Taidettiin ilmoituksessa liioitella, kun koiraa väitettiin rasavilliksi, isä naureskeli.

Juuri sillä hetkellä koira heräsi. Ensin se hyppäsi pois korista ja nuoli molempien lasten kasvot litimäriksi. Sitten se hyppäsi etupenkille isän syliin. Lapsia nauratti kovasti ja niin isääkin, kunnes hän muisti ajavansa autoa. Oli lähellä, ettei auto ollut koiran takia ojassa. Isä pysäytti ja laittoi koiran takaisin koriin.

Pitkälle ei taaskaan päästy. Koira aloitti niin mahdottoman ulinan, ettei kukaan pystynyt istumaan sen kanssa samassa autossa.

Onneksi naapurin herra Ruiskukkala sattui juuri silloin ajamaan traktorillaan heidän ohitseen.

- Ollaankos sitä jonkinlaisessa pulassa, kun siinä ojan pientareella seisoskelette? herra Ruiskukkala kysyi.

- Kieltämättä hieman, isä myönsi. - Tuo koira pitäisi jollain keinoin saada kotiin.

Siinä samassa oli koira hypännyt traktorin lavalle ja heilutti siellä iloisena häntäänsä.

- Kyllähän minä voin sen teille tuoda, jos ei se teidän autoonne mahdu, herra Ruiskukkala lupasi hieman ihmetellen. Niin sitä sitten köröteltiin traktorilla kotiin.

Äiti oli kasvimaalla harventamassa porkkanoita, kun seurue pääsi perille. Koira juoksi suoraan äidin luo Sisko, Veikka ja isä Hupskeikkala perässään.

- Voi herttinen sentään! äiti kiljaisi koiran nähdessään.

- Tunnetko sinä sen? Sisko ihmetteli.

- Mitä ihmettä? Tunnenko minä minkä?

- Tunnetko tämän meidän uuden koiran jo, kun tiesit sen nimenkin? Sisko kysyi.

- En todellakaan tunne. Ei meillä ole mitään uutta koiraa.

- Juurihan sinä kutsuit sitä Herttiseksi.

- Se on sellainen sanonta, lapsikulta, äiti tuskaili. - Voisiko joku nyt hieman selventää tätä asiaa?

- Isä osti meille tämän uuden koiran, Herra Herttisen. Ja sitten sinä tiesitkin sen nimen jo, Sisko riemuitsi.

- Vai että sillä lailla, äiti sanoi naamallaan kummallinen irvistys. - Mitähän isällä on tähän sanottavaa?

- Ei lisättävää, isä sanoi ja luikki vähin äänin sisälle.

Lopulta sovittiin, että Herra Herttinen sai jäädä Hupskeikkaloille kolmen päivän koeajalle.

Koeajan ensimmäinen päivä ei ottanut sujuakseen, sillä Herra Herttinen söi kaiken mahdollisen: Siskon lempisukkahousut, Veikan uudet kengät, isä Hupskeikkalan tärkeääkin tärkeämmän aamulehden ja äiti Hupskeikkalan kallistakin kalliimman naamarasvan.

Koeajan toisena päivänä Hupskeikkalat lähtivät mökille Herra Herttinen mukanaan.

Sisko ja Veikka yrittivät saada koiran uimaan, mutta herra Herttinen kasteli vain varpaansa ja luikki kiireen vilkkaa takaisin kuivalle maalle.

- Ei taida meidän koirasta tulla vesikoiraa, isäkin totesi.

- Katsokaa, tuolla järvellä ui strutseja! Sisko huomasi.

- Voi kultaseni, ne ovat sorsia, äiti selitti.

Yhtäkkiä kuului iso molskahdus. Herra Herttinen oli hypännyt laiturilta veteen ja ui kohti lintuja.

- Se osaa sittenkin uida, Veikka riemuitsi.

- Ei kai se syö sorsiakin, äiti kauhistui.

- Ei se sentään lentää osaa, isä lohdutti.

Lopulta koira ui jo keskellä järveä.

- Herttinen sentään. Ei se jaksa tuolta enää rantaan uida, äiti huolestui. Lapset alkoivat itkeä.

- Älkää hätäilkö. Minä pelastan sen, isä lupasi. Kuului iso molskahdus, ja isän pää painui veden alle.

- Voi hyvänen aika! äiti hermostui. Lapset itkivät entistä kovempaa.

Äiti kipaisi soutuveneelle ja lähti pelastamaan uupuneita uimareita. Isä kellui muutaman metrin päässä laiturista ja Herra Herttinen keskellä järveä. Äiti nosti molemmat veneeseen ja toi heidät rantaan. Sinä iltana herra Herttinen, kumma kyllä, nukkui sikeästi isän kanssa sohvalla.

Koeajan kolmantena ja viimeisenä päivänä äiti lähti asioille ja jätti lapset koiravahdiksi.

Kaikki sujui mainiosti. Herra Herttinen nukkui päiväuniaan korissaan, ja lapset piirtelivät. Kunnes:

- Täällä haisee, Sisko totesi.

- Totta puhut, Veikka myönsi. Mikähän se on?

Lapset tutkivat taloa ja löysivät Herra Herttisen kakat keskeltä olohuoneen mattoa.

- Meidän täytyy siivota sotku, Sisko totesi vakavana. - Muuten äiti saa hepulin.

Lapset ryhtyivät urhoollisesti työhön. Veikka keksi oivallisen idean:

- Työnnetään tällaiset paperitollot nenään, ettei haju häiritse.

Siivous onnistuikin hyvin. Mutta kun kaikki oli valmista, lapset eivät saaneet paperitolloja ulos Siskon nenästä. Edes naapurin setä Ruiskukkala ei saanut nenää tyhjennettyä. Ei auttanut muu kuin lähteä terveyskeskukseen. Pöydälle jätettiin lappu:

OLEMME TERVEYSKESKUKSESSA.

EI VAKAVAA. SISKOLLA ON NENÄSSÄ PAPERIA.

HERRA HERTTINEN ON MUKANA.

TULKAA SINNE, KUN EHDITTE.

Niin matkustettiin traktorilla kylän terveyskeskukseen. Herra Ruiskukkala istui ajamassa ja muu väki istui lavalla. Sisko pääsi suoraan sairaanhoitajan luokse.

- Mitäs sinulle on tapahtunut? hän kysyi.

- Minulla on nenässä paperia, Sisko kertoi reippaasti.

- Herttinen sentään. Miksi sinä työnsit paperia nenääsi?

- Koska meillä haisi niin pahalle.

- Haiseeko teillä useinkin pahalle? hoitaja kysyi huolestuneen näköisenä.

- Nykyään aika usein, Sisko myönsi. - Mutta jos on paperia nenässä, sitä ei huomaa.

- Lapsiraukka, hoitaja sanoi kyyneleet silmissä. Hän toi Siskolle mehua ja keksin.

- Minä menen nyt soittamaan yhden puhelun.

Sisko nyökkäili iloisena suu täynnä keksiä ja nenä täynnä paperia.

Sairaanhoitaja oli niin huolissaan Siskon kotioloista, että soitti lastensuojeluviranomaisille:

- Luulen, että perhe tarvitsee jonkinlaista apua. Tulkaa nyt ihmeessä tänne tarkistamaan tilanne.

Sillä välin äiti ja isä Hupskeikkala saapuivat hirmuista vauhtia terveyskeskukseen.

- Mitä ihmettä on tapahtunut? Missä Sisko on? äiti kysyi huolissaan.

- Herra Herttinen kakki sisälle, keskelle olohuoneen mattoa. Se haisi tosi pahalle. Sitten minä keksin, että laitetaan paperia nenään siivoamisen ajaksi. Mutta Siskon nenästä paperia ei saanutkaan pois. Ja nyt me ollaan täällä irrottamassa sitä paperia, Veikka selitti hengästyneenä.

- Herttinen sentään, isä sanoi ja vilkaisi nurkassa piilottelevaa koiraa. Samassa sisään astui kaksi tuikean näköistä tätiä.

- Päivää. Olemme lastensuojelusta ja tulimme tapaamaan sitä tyttöä, jonka kotona haisee pahalle. Voimme varmasti tarjota jonkinlaista siivousapua, jotta tyttöparan ei tarvitse elää sellaisissa oloissa.

Samassa paikalle ilmestyi sairaanhoitaja ja hymyilevä Sisko, jolla ei ollut enää paperia nenässä.

Kyllä siinä oli selittämistä. Lopulta kaikki ymmärsivät mitä oli tapahtunut ja äitiäkin alkoi naurattaa.

- Herttinen sentään tätä meidän koiraa, äiti vaikeroi. - Mutta ei sitä enää raaski poiskaan antaa.

Näihin sanoihin päättyi Herra Herttisen koeaika, ja koirasta tuli Hupskeikkaloiden perheen pysyvä jäsen.

Ja sen jälkeen ei Hupskeikkaloiden perheessä tylsää päivää nähty.

Oli kerran kuningas ja kuningatar, joille syntyi tytär, prinsessa Adalmina.

Hyvän tavan mukaan pikku prinsessalle ryhdyttiin etsimään kummeja. Ja koska kyseessä oli kuninkaallinen lapsi, kummeiksi saatiin kaksi haltijatarta, Punetar ja Sinetär.

Punetar luovutti kummilapselleen niin ihanan helmen, ettei sen veroista ollut siinä kuningaskunnassa kuunaan nähty. Mutta ei siinä kyllin, Punetar näet ilmoitti:

- Tähän helmeen sisältyy kolme muuta lahjaa. Sen omistaja, pikku Adalmina, tulee päivä päivältä kauniimmaksi, rikkaammaksi ja viisaammaksi. Mutta... - haltijatar nosti varoittaen sormensa - jos Adalmina hukkaa helmensä, hän samalla menettää kauneutensa, rikkautensa ja viisautensa. Ne hän saa takaisin vasta jos onnistuu löytämään helmensä uudestaan.

Tuli Sinettären vuoro. Hän sanoi:

- Adalmina on saanut helmen ja sen myötä kolme niin suurenmoista lahjaa, ettei moni rohkenisi moisesta edes uneksia. Mutta minun lahjani on vielä arvokkaampi. Jos näet Adalmina kadottaa helmensä, hän saa tilalle minun lahjani: hyvän ja nöyrän sydämen. Olkoon niin!

Ja haltiattaret viittasivat hyvästiksi ja kohosivat sinitaivaalle kuin kaksi höyhenenkevyttä poutapilveä.

Mutta kuningas ja kuningartapa sanoivat:

- Vai vielä hyvän ja nöyrän sydämen - kaikkea sitä kuulee! Mitä merkitystä sydämellä on, jos kerran Adalminastamme tulee kaunis, rikas ja hyväpäinen. Helmeä me kyllä pidämme niin tarkoin silmällä, ettei Adalminan ikipäivänä tarvitse ottaa vastaan Sinettären kumminlahjaa.

Hetkeäkään viivyttelemättä kuningas teetti pikku Adalminalle kultakruunun, johon kallisarvoinen helmi istutettiin. Kruunu oli siitä merkillinen, että se sopi vain ja ainoastaan Adalminalle ja jousti sitä mukaa, kun tämä kasvoi.

Adalminalla oli helmikruunu alati päässään, nukkuipa hän kultaisessa vuoteessaan tai juoksenteli ympäriinsä komeassa palatsissa. Kuningas oli määrännyt, ettei prinsessaa saanut päästää silmistä hetkeksikään. Niinpä tytön ympärillä pyöri alati palvelijoita jotka valvoivat, että kruunu pysyi prinsessan päässä ja prinsessa itse visusti linnan muurien sisäpuolella.

Adalmina varttui, ja hänestä kasvoi kultatukkainen kaunotar. Rikaskin hän oli, ja söi ruokansa vain kultalautasilta. Älykäs hän oli myös, niin mahdottoman älykäs, että ratkoi tuossa tuokiossa mitä hankalimmat arvoitukset.

Ja hyvä näin, sillä ei ole väärin olla kaunis ja rikas ja hyväpäinen, kunhan vain ymmärtää käyttää lahjojaan oikein. Siinäpä se! Kuningas ja kuningatar olivat aina pitäneet Adalminaa maailman täydellisimpänä olentona, ja onnettomuudekseen Adalmina alkoi itsekin ajatella samoin.

Ja niin siinä kävi, että kuvankauniista Adalminasta tuli ylpeä, itsekäs ja kateellinen. Aina kun hän näki linnan puutarhassa kauniin kukkasen, hän rusensi sen, sillä vain hänen yksin kuului olla kaunis. Ja jos jotakuta toista kehuttiin viisaaksi, Adalmina kiukustui, sillä vain hänellä oli oikeus olla älykäs.

Näin Adalminasta kehittyi ilkeä ja itsekeskeinen tyttö, josta kukaan ei enää pitänyt.

Prinsessa Adalmiina oli viidentoista, kun hän eräänä päivänä päätti lähteä ulos linnasta. Hetken kuljettuaan hän istahti erään metsälammen rannalle ja pysähtyi ihailemaan omaa kuvaansa lammen pinnalta.

- Oi, olenpa minä kaunis, hän huudahti ja kumartui lähemmäs lammen pintaa. Pahaksi onneksi kultakruunu, joka oli ollut hänen päässään, kierähti helmineen päivineen lampeen ja katosi sen pohjamutiin.

Voi kauhistus! Kun Adalmiin vilkaisi uudestaan kuvaansa lammen pinnasta, näky oli täysin erilainen. Poissa oli kaunis kultatukkainen prinsessa. Lammen pinnasta heijastui nyt tyttö, jolla oli sotkuiset hiukset ja vaatteinaan pelkkiä riepuja. Adalmina pelästyi pahan kerran ja lähti juoksemaan kohti metsää.

Adalmina näki kaukaa heikkoa valonkajoa ja suunnisti sitä kohti. Lähemmäksi tultuaan tyttö huomasi, että valo tuikki erään metsämökin ikkunasta. Mökissä asui lempeä vanha mummo, joka Adalminan nähdessään sanoi:

- Lapsirukka, mistä kaukaa sinä näin iltamyöhäisellä tulet?

Siihen Adalmina ei osannut vastata. Hän ei edes tiennyt kuka oli ja mistä tuli. Mummosta se oli peräti outoa, mutta tyttö säälitti häntä.

- Koska näytät poloinen olevan ypöyksin maailmassa, saat asua minun luonani.

Kiitollisena Adalmina halasi mummoa. Siitä päivästä lähtien hän eli yksinkertaista elämää ja auttoi mummoa niin paljon kuin kykeni. Ja ihmeiden ihme - Adalmina oli onnellisempi kuin koskaan aikaisemmin. Sitä se hyvä ja nöyrä sydän saa aikaan! Adalminaa ympäröi jälleen säteily, mutta enää se ei ollut ulkokultaista loistoa vaan heijastusta siitä sisäisestä valosta, joka hehkuu jokaisen hyväsydämisen olennon sisällä.

Mutta kuninkaan linnassa nousi kova meteli kun huomattiin, että Adalmina oli kadonnut. Kuningas ja kuningatar olivat pakahtua suruunsa ja lupasivat suuren palkkion sille, joka toisi prinsessan takaisin.

Niin suorivat matkaan kaikki valtakunnan nuorukaiset, ja vuosien ajan kuningaskuntaa koluttiin laidasta laitaan - tuloksetta.

Vaan eräänä päivänä nuori uljas prinssi Sigismund osui suoraan vuohimummon mökille. Mummo itse istui mökkinsä edustalla ja Adalmina hoiteli aitauksessa eläimiä. Prinssi vilkaisi tyttöä ohimennen ja sävähti - kas vain, miten vähäpätöinen paimentyttö kosketti hänen sydäntään.

Prinssi päätti jatkaa matkaansa, mutta pysähtyi kuitenkin ensin lammelle juomaan janoonsa. Kumartuessaan lammen ylle hän näki siellä kimaltelevan aarteen - prinsessa Adalminan helmikruunun! Mielessään hän pohti, voisiko metsämökin vaatimaton tyttö olla prinsessa.

Prinssi satuloi ratsunsa, karautti takaisin mummon mökille ja etsi käsiinsä paimentytön. Kun prinssi painoi kruunun tytön päähän, se sopi kuin valettu. Ja oi - siinä prinsesessa Adalmina seisoi koko kauneudessaan, yhä lempeästi säteillen. Helmen myötä hän oli saanut takaisin kaikki haltijatar Punettaren erinomaiset kummilahjat, mutta sai samalla pitää Sinettären arvokkaistakin arvokkaimman lahjan: hyvän ja nöyrän sydämen.

Adalmina matkusti niiltä sijoiltaan vanhempiensa luokse pyytämään anteeksi kaikkia prinsessavuosiensa ilkeyksiä. Mukaansa hän otti mökin mummon, jonka talutti ylpeänä kuninkaanhoviin näytille. Ja vanhusta syleillen Adalmina sanoi: - Hyväsydäminen on köyhänäkin rikas, mutta rikas jolla on kova sydän on köyhääkin köyhempi.

Pian kuningaskunnassa juhlittiina paitsi Adalminan kotiinpaluuta, myös kuninkaallisia häitä: kävi niin onnellisesti, että Adalmina ja prinssi Sigismund rakastuivat.

Ja kautta kuningaskunnan kiiri riemukas viesti : - Ihana on Adalmina ja ihana on Adalminan helmi. Mutta ihaninta on, että Adalminalla on sydän, joka on helmeäkin jalompi!

Piditkö lukemastasi?

Voit lähettää meille palautetta osoitteeseen info@iltasatu.org. Palautteen avulla pyrimme kehittämään palvelua entisestään.

Kerro sadusta ystävillesi

Voit jakaa sadun myös kopioimalla seuraavan linkin: https://iltasatu.org/satu/adalminan-helmi/

- Hyi, tässä vatussa on mato, parkaisivat Teresia ja Aina melkein yhteen ääneen.

- Lopettakaa nyt, sanoi Lauri.

- Tuollainen meteli pikkuisen matoparan tähden, sanoi isosisko harmistuneena.

- No kun me puhdistimme vadelmia, se kömpi esiin kaikkein suurimmasta, sanoi Aina. - Jos joku olisi syönyt marjan, hän olisi syönyt madonkin, jatkoi Teresia.

- No mitä sitten, kysäisi Lauri.

- No syödä nyt mato ja purra se kuoliaaksi, sanoi Aina.

- No mitä siitä, naurahti Lauri.

- Nyt se matelee pöydällä, parkaisi Teresia taas.

- Puhalla se pois, sanoi isosisko.

- Polje se kuoliaaksi, ivasi Lauri.

Mutta Teresia otti vatunlehden varovasti, lakaisi madon lehdelle, ja kantoi sen pihalle. Aina huomasi varpusen istuvan aidalla, väijyvän ahneena matoa. Hän otti lehden matoineen, vei sen metsään, ja kätki vattupensaan alle niin ettei varpunen voinut löytää sen piilopaikkaa.

Oli päivällisaika, ja kaikki söivät jälkiruoaksi vadelmia ja maitoa.

- Älä tuhlaa sokeria, Lauri, sanoi isosisko.

Mutta Laurin lautanen oli kuin talvinen luminietos, jossa näkyi vähän punaista.

Heti päivällisen jälkeen isosisko sanoi: - Me olemme syöneet kaikki vatut, emmekä ole keittänyt yhtään talven varaksi. Olisi hyvä, jos meillä olisi kaksi korillista tuoreita marjoja. Puhdistaisimme ne kaikki illalla ja huomenna voisimme keittää ne.

Aina ja Teresia päättivät lähteä metsään poimimaan lisää vattuja.

- Ota sinä keltainen kori, minä otan vihreän, sanoi Aina.

- Älkää sitten eksykö, sanoi isosisko.

- Terveisiä vattumadolle, sanoi Lauri pilkallisesti. - Ensi kerran tavatessamme saan kunnian syödä sen suuhuni.

Niin lähtivät Aina ja Teresia metsään. Metsä oli kaunis ja ihana. Tosin välillä oli vähän vaikea kiivetä kaatuneiden puiden yli ja tarttua kiinni oksiin, riidellä katajien kanssa ja tapella hyttysiä vastaan, mutta mitäs sitten. Pian tytöt olivat joutuneet jo kauas metsään.

Metsässä oli paljon variksenmarjoja ja mustikoita, mutta hyvin vähän vattuja. Tytöt kulkivat yhä kauemaksi, ja vihdoin he tulivat suuren vattupensaan luo. Pensaan oksat notkuivat suurien tummanpunaista kypsien vadelmien painosta, niin että tytöt eivät koskaan olleet sellaista marjojen paljoutta nähneet. He poimivat ja poimivat, ja söivät herkullisia vattuja. Hetken kuluttua korit olivat täynnä.

- Lähdetään kotiin, sanoi Aina.

- Ei, poimitaan vielä vähän lisää, ehdotti Teresia.

Tytöt laskivat korinsa maahan, ja alkoivat poimia hameidenhelmoihinsa marjoja. Eikä kestänyt kauaa, kun helmatkin olivat jo täynnä marjoja.

- Nyt kyllä lähdetään kotiin, sanoi Teresia.

Niin he lähtivät kotia kohti. Mutta se oli helpommin sanottu kuin tehty. He eivät koskaan olleet kulkeneet niin kauas suureen metsään, jossa ei ollut teitä, eikä polkuja.

Pahinta oli, että puiden varjot pitenivät pitenemistään, linnut alkoivat lentää pesiinsä ja kaste laskeutua maahan. Aurinko laski kuusten latvojen taakse ja iso metsä hämärtyi. Tytöt hätääntyivät.

Kun he olivat kulkeneet pitkän aikaa, he tulivat isolle aukealle, jossa kasvoi pensaita. Ja kun he katsoivat tarkemmin, he huomasivat kävelleensä kierroksen ja tulleensa taas takaisin samojen vattupensaiden luo. Tytöt istahtivat väsyneinä kivelle ja alkoivat itkeä.

- Minun on kova nälkä, sanoi Teresia.

- Samat sanat, vastasi Aina.

- Voi, olisipa meillä mukana suuri voileipä, huokasi Teresia.

Sen sanottuaan hän tunsi jotakin helmassaan, ja kun hän siihen koski, se oli suuri voileipä. Samassa Teresia sanoi: - Tämä on jotenkin kummallista. Minulla on kädessäni voileipä!

- Niin minullakin, sanoi Aina. - Uskallatko syödä?

- Uskallan, vastasi Teresia.

- Voi, olisipa vielä lasillinen maitoa!

Sen sanottuaan hän tunsi, että suuri maitolasi oli hänen sormiensa välissä. Sen jälkeen Aina huudahti: - Teresia, minulla on lasi maitoa kädessäni! Tämä on hyvin kummallista.

Mutta tytöillä oli kova nälkä, ja he söivät ja joivat halukkaasti. Sen tehtyään Aina haukotteli, venytteli ja sanoi: - Voi, olisipa tässä vielä pehmeä vuode, johon mennä lepäämään. Tuskin hän oli sen sanonut, kun hän tunsi vieressään puhtaan ja pehmoisen sängyn, ja saman huomasi Teresia. Tytöistä tämä oli hyvin kummallista. Mutta koska heitä väsytti kamalasti, he eivät ajatelleet enempää, vaan kömpivät vuoteeseen. Pian kumpikin oli jo unessa.

Kun tytöt heräsivät, oli aurinko jo korkealla taivaalla. Ihana, kesäinen metsä! Linnut lentelivät puiden oksilla. Tytöt huomasivat maanneensa metsässä vattupensaiden keskellä. He katselivat toisiaan ja katselivat vuoteitaan, jotka olivat hienointa kangasta.

Vihdoin Teresia sanoi: - Aina, oletko hereillä?

- Olen, vastasi Aina.

- Mutta minä taidan vielä nähdä unta, sanoi Teresia.

- Täällä asuu varmaankin joku hyvä henki näiden vattupensaiden seassa, arveli Aina. - Saisinpa nyt lasin mehua ja herkullisen pullan! Ja tuskin hän sai sen sanotuksi, kun heidän eteensä ilmestyi pieni hopeinen tarjotin, ja siinä kullattu kannu, kaksi kristallilasia, ja muutamia oikein ihania, lämpimiä vehnäleipiä. Tytöt kaatoivat laseihin mehua, ja joivat hyvillä mielin. He eivät koskaan olleet juoneet niin hyvää mehua.

- Tahtoisin kyllä tietää, kuka on meille tämän kaiken tarjonnut, tytöt miettivät.

- Minä, tyttöseni, lausui samassa ääni pensaasta.

Tytöt katsahtivat hiukan hämmästyneenä ympärilleen ja huomasivat pienen ystävällisen, valkopukuisen ja punalakkisen ukon, joka tuli esiin pensaan takaa.

- Älkää pelästykö, tytöt, sanoi ukko ja virnisti ystävällisesti. - Tervetuloa valtakuntaani! Oletteko nukkuneet ja juoneet ja syöneet hyvin, hän kysyi.

- Olemme todellakin, vastasivat molemmat tytöt.

- Minäpä kerron teille, kuka olen, sanoi ukko. - Minä olen vattukuningas. Minä hallitsen tätä koko vattupensaiden valtakuntaa. Olen asunut täällä jo monta tuhatta vuotta. Mutta suuri henki, joka on taivaan, maan ja meren hallitsija, ei ole sallinut minun ylpeillä kuninkaallisella vallallani. Hän on määrännyt, että minun pitää kerran sadassa vuodessa muuttua pieneksi vattumadoksi, ja elää sellaisena heikkona ja turvattomana yhden päivän ajan. Sen päivän aikana henkeni on riippuvainen pienen madon elämästä. Lintuhan voi syödä minut suuhunsa, joku voi poimia minut marjojen mukana ja tallata jalkoihinsa tuhatvuotisen elämäni. Eilen oli juuri muutospäiväni ja minut poimittiin vatun mukana ja olin vähällä tulla poljetuksi kuoliaaksi. Jollette te, hyvät lapset, olisi minua pelastaneet. Illalla sain takaisin oikean muotoni, ja etsin teitä kiittääkseeni ja palkitakseni teitä. Onneksi löysin teidät täältä valtakunnastani ja otin teidät vastaan niin hyvin kuin osasin. Nyt tahdon lähettää teille linnun metsästä osoittamaan tien kotiinne. Hyvästi, rakkaat lapset! Kiitos lempeydestänne! Vattukuningas tahtoo näyttää, ettei hän ole kiittämätön.

Tytöt ojensivat ukolle kätensä ja kiittivät häntä, iloiten sydämestään, että eilen olivat säästäneet pienen vattumadon hengen. Tytöt nappasivat marja-astiansa ja hypähdellen riensivät metsässä tietä, jonka lintu lentäen näytti.

Kotona iloittiin, kun tytöt tulivat takaisin. Kaikki olivat odottaneet ja hakeneet heitä. Isosisko ei ollut saanut unta, kun hän oli ollut aivan varma, että sudet olivat syöneet hänen rakkaat pikkusiskonsa.

Lauri tuli tyttöjä juosten vastaan kantaen koria ja huusi: - Tulkaa katsomaan, tässä on teille jotakin! Joku vanha ukko toi sen äsken teille tänne.

Tytöt avasivat korin: siinä oli pari mitä kauneinta rannerengasta. Niihin oli kirjoitettu: Teresialle ja Ainalle. Korissa oli myös timanttinen rintaneula, ja siihen oli kirjoitettu: Laurille.

Vattukuningas oli muistanut myös isosiskoa: keittiössä odotti kaksitoista korillista suuria, punaisia vattuja. Kukaan ei tiennyt, miten ne olivat sinne tulleet, mutta kaikki arvasivat. Ja sittenkös kelpasi laittaa hilloa, niin makeaa ja herkullista ettei sen vertaista ole koskaan aikaisemmin nähty!

Sen pituinen se.

Olipa kerran kaksi mahtavaa kaverusta: aurinko ja tuuli. Elettiin aikaa, jolloin nämä kaksi kilpailivat siitä, kumpi oli vahvempi.
Kinastelu oli jatkuvaa. Heti kun aurinko nousi, pyyhälsi tuuli paikalle, ja riita alkoi.

Eräänä päivänä aurinko ja tuuli nahistelivat taas keskenään.
Tuuli sanoi: - Minä olen voimakkaampi kuin sinä!
- Etpäs ole, vastasi aurinko. - Minä olen voimakkaampi. Loistan täällä taivaan kannella ja näen kaiken, kun taas sinä puhaltelet maan pinnalla pieniä pihahduksiasi.

- Höpsis, tuhahti tuuli. - Sinä vain olla möllötät paikoillasi kun minä hurjastelen pitkin maapalloa.
Siinä kinastelleessaan he näkivät maantietä pitkin kulkevan miehen. Hänellä oli yllään paksu takki, sillä ilma oli kylmä.

- Minä tiedän, miten kilpa ratkaistaan, sanoi tuuli. - Näetkö tuon miehen? Koetetaan kumpi meistä saa takin pois hänen yltään. Se joka onnistuu, on voimakkaampi. - Mikäs siinä, aurinko tuumi. - Aloita sinä.

Tuuli tähtäsi tarkasti ja alkoi puhaltaa. Pilvet taivaalla lähtivät liikkeelle tuulen voimasta, ja puut alkoivat huojahdella. Tuuli puhalsi ja puhalsi. Mutta kulkija vain nosti takinkauluksensa pystyyn ja jatkoi matkaansa. Tuuli keräsi kaikki voimansa ja yltyi puhaltamaan yhä ankarammin. Puut taipuivat ja vesi alkoi kuohua, mutta kulkija vain rutisti takkiaan tiukemmin päälleen.

Lopulta tuuli luovutti ja tyyntyi.
- Huh! Olipa se tuulenpuuska, mies sanoi.

Ja siitä päivästä lähtien taivaalta ei ole enää kuulunut melskettä ja meteliä, vaan aurinko ja tuuli ovat oppineet elämään sovussa keskenään.

Oletko kuullut tarinan lapsista, jotka löysivät metsästä oikean piparkakkutalon? Minäpä kerron!

Lapsia oli kaksi: pisamanenäinen Hannu ja kultatukkainen Kerttu.

Oli lämmin ja valoisa kesäyö, ja lapset olivat matkalla suuren metsän halki. He eivät suinkaan olleet eksyksissä, vaan etsivät itselleen syötävää. Hannun ja Kertun vanhemmat olivat näet niin köyhiä, etteivät voineet huolehtia lapsistaan. Niinpä sisarukset nyt tallustelivat metsässä ja hakivat mättäiltä mustikoita ja puolukoita vatsansa täytteeksi.

Mutta olipa metsässä pelottavaa! Vaikka kesäyö ei ollutkaan pimeä, polku vajosi hämärän peittoon. Oli hiljaista; vain vanhat kuuset humisivat tuulessa. Lapset kulkivat käsi kädessä, toinen toisistaan turvaa hakien. Kerttu hyräili hiljaa ja Hannu hyppeli kiveltä toiselle. Piti olla reipas, ettei pelottanut.

Samassa Kerttu näki jotain pilkottavan puiden välistä: - Valoa! hän huudahti.

Valo paistoi edessäpäin, ja se näytti tulevan mökin ikkunasta.
- Siellä asuu joku, tuumi Hannu.

Lapset kulkivat lähemmäksi. Molempia jännitti vähän, mutta he olivat uteliaita näkemään talon.

Ja äkkiä heidän edessään kohosi mitä ihmeellisin mökki. Lapset jähmettyivät paikoilleen kuin lumottuina. He eivät tohtineet edes hengittää.

- Uskomatonta, kuiskasi Kerttu.
- Upeaa, henkäisi Hannu. - Se on piparkakkutalo.

Ja toden totta: talon seinät oli rakennettu piparkakusta, ja kattoa koristivat värikkäät hedelmäkarmellit. Ja vaikka lapset tiesivät, ettei vieraiden ihmisten talolle saanut mennä ilman lupaa, he eivät voineet vastustaa kiusausta. Hannu ja Kerttu hiipivät hiljaa mökin nurkalle ja nuuhkivat nälkäisinä sen piparkakkuseiniä. Hannu nuolaisi varovasti kuorrutusta.
- Herkullista! hän riemastui.

Nyt kumpikaan ei voinut enää nälälleen mitään. He upottivat hampaansa talon seiniin ja söivät hyvällä halulla vatsansa täyteen piparkakkua.

Samassa mökistä kuului vanhan naisen ääni:
Kuulen rouskutusta ja rapinaa
Ken taloani nakertaa?

Lapset livahtivat mökin nurkan taakse, painuivat litteiksi ja laihoiksi kuin langat ja vastasivat piilostaan:
Tuuli vaan, tuuli vaan
Sun taloasi tuivertaa.

Lapset pidättelivät henkeään, kun mökin ovesta astui ulos vanha noita-akka. Eukko nojasi itseään keppiin. Harmaat hiuksensa hän oli kammannut niskaan nutturalle ja kainalosta pilkisteli karamelleja.

- Lapsikullat, tulkaa toki sisään. Minä en tee teille mitään pahaa.

Kerttu katsahti epäröiden Hannua. Vaikkaa molempia pelotti, heidän teki mieli lisää herkkuja. Lapset astuivat uteliaina pirttiin. Samalla hetkellä noita tarttui Hannua kädestä ja telkesi hänet kellariin.

- Odotahan siellä, poikaseni, noita sanoi ja lukitsi kellarin oven. Sen jälkeen hän alkoi komennella Kerttua. - Etsipäs tyttö tuvastani lisää karamelleja ja syötä ne veljellesi!

Noita-akan aikomuksena oli nimittäin lihottaa Hannu ja sen jälkeen popsia tämä suihinsa.
Kertun ei auttanut muu kuin totella noitaa ja syöttää Hannulle makeisia niin, että tämän vatsaan sattui.

Aina välillä noita työnsi kätensä kellariin tunnustellakseen joko poika oli kyllin lihava. Mutta Hannupa oli ovela ja työnsi noidan käteen aina kovan ja kapean luudanvarren.
- Onpa poika vielä luiseva, tuumi noita. - Hänen pitää syödä lisää herkkuja!

Mutta kun Hannu ei vain tuntunut lihoavan, noita päättikin syödä tytön.
- Meidän pitää paistaa lisää piparkakkuja, valehteli noita Kertulle ja käski tämän sytyttää uuniin tulen. - Kiipeäpäs tyttö uuniin katsomaan, joko se on kyllin kuuma!

Mutta Kerttu arvasi, että noidalla oli pahat mielessä. Niinpä Kerttu sanoi eukolle: - Uunin luukku on liian raskas minulle, en saa sitä auki.

- Höpsis, tuumi noita ja kumartui avaamaan uunin.

Silloin Kerttu työnsi eukkoa kaikin voimin, ja tämä upposi uuniin kokonaan. Kerttu paiskasi luukun kiinni ja kiirehti vapauttamaan veljensä.

Sisarukset juoksivat ulos noidan mökistä. He taivalsivat käsi kädessä läpi suuren metsän kohti omaa kotiaan. Pian he löysivät perille ja kohtasivat äitinsä ja isänsä, jotka olivat kovasti kaivanneet lapsiaan.

Niin Hannu ja Kerttu elivät onnellisina pitkän elämänsä loppuun asti. Mutta piparkakkuja ei kummankaan enää milloinkaan tehnyt mieli.

Sen pituinen se.

Olipa kerran hiiri, jolla oli monta hiirilasta elätettävänään. Joka päivä hiiri joutui pohtimaan, mistä löytäisi tarpeeksi ruokaa, jotta kaikki saisivat syödäkseen. Joskus talon ihmisiltä oli jäänyt leivänmurusia, jotka hiiri kuljetti lapsilleen iltapalaksi. Joskus se kulki pitkän matkan pellolle keräämään jyviä. Mutta aina jollekin hiirilapsista jäi kuitenkin nälkä.

Eräänä päivänä, kun ruokakaapi oli taas tyhjä, hiiri keksi.
- Nyt minä alan ommella vaatteita ja ryhdyn räätäliksi. Siitä minä saan sitten rahaa ja voin ostaa lapsilleni ruokaa yllin kyllin.

Kaikki sujui ensin hienosti. Hiiri ompeli lakkeja, sukkia ja säärystimiä hiirille ja muille metsän eläimille, ja vähitellen ruokakaappi alkoi kuin alkoikin täyttyä.

Eräänä päivänä ovelle saapui talon kissa. Hiirilapset säikähtivät ja menivät piiloon koloihinsa. Räätälihiiri tärisi pelosta, mutta sai kuitenkin kysyttyä:

Nyt oli hiiri pulassa. Se oli tehnyt vaatteita nimittäin vain itsensä kokoisille hiirulaisille. Vaatteen tekeminen kissan kokoiselle jättiläiselle tuntui mahdottomalta. Kangas oli valtavan suuri pienen hiiren mielestä. Niinpä se leikkasi kangasta pienemmäksi - ja saman tien leikkasi liian paljon.

Tuli aamu, ja tuli kissa innoissaan takkia hakemaan.
- Missä takkini on, kysyi kissa.

Kauhusta vavisten hiiri sanoi:
- Ei siitä takkia tullutkaan, vaan tulee... housut, se valehteli hätäpäissään.

Koko päivän hiiri yritti ommella housuja kissalle, mutta hermostuksissaan se leikkasi kankaan niin pieniksi paloiksi, ettei siitä saanut housujakaan.

Seuraavana päivänä kissa tuli ja kysyi:
- Missä housuni ovat?

Hiiri tärisi peloissaan ja sanoi kissalle:
- Ei siitä tullut housujakaan, vaan tulee...liivit.

Kissa lähti. Hiiri ryhtyi työhön. Kangas oli kuitenkin jo niin pienenä silppuna, ettei siitä millään liivejä syntynyt. Kissa tuli taas seuraavana päivänä ja kysyi:
- Missä liivini on ?
- Ei tullutkaan liivejä...

Kissa katsoi tärisevää hiirtä aivan läheltä ja sanoi: - No mikä siitä sitten tulee?

- Siitä tulee... kukkaro!

Seuraavana aamuna kissa tuli kukkaroaan noutamaan. Hiiri änkytti hädissään ettei nyt tullutkaan kukkaroa vaan tulisikin rusetti. Silloin kissalta meni maltti. Se hyökkäsi hiiren kimppuun. Hiiri ehti kuin ehtikin paeta poikastensa kanssa talosta.

Heti pimeän tultua hiiriperhe muutti pellon reunaan asumaan. Siellä he sitten elelivät syöden jyviä, ja hiiri ompeli vaatteita - mutta ei enää koskaan kissalle.

Sen pituinen se.

Valtteri Viirillä oli kauppa, jossa myytiin lippuja. Kun rakennettiin uusi koulu tai kerrostalo, Suomen lippu ostettiin Viiriltä. Kun perustettiin jalkapallojoukkue tai soittokunta, sen lippu tilattiin Viiriltä. Ja kun kaupungissa oli ulkomaisia vieraita, Viiriltä haettiin pienet liput, joilla lapset huiskuttivat kadun varressa.

Yleensä Viirin liput menivät nopeasti kaupaksi. Yksi poikkeus vain oli: eräs pieni Suomen lippu oli lojunut hyllyssä jo kuukausia, eikä se tuntunut kelpaavan kenellekään. Valtteri katseli ja käänteli sitä, eikä löytänyt mitään vikaa. Miksi kukaan ei ostanut sitä? Se oli todella kummallista.

Valtteri ei tiennyt, että pikku lippu pelkäsi. Se oli kuullut muiden lippujen kertovan, mitä kaikkea lipulta vaaditaan: on noustava yksin yläilmoihin, on liehuttava juhlavasti, on kestettävä tuulessa ja tuiskussa. Niinpä aina kun kauppaan tuli asiakas, pikku lipun sydän alkoi lepattaa. Sen sininen risti kalpeni, ja peloissaan se vetäytyi hyllyn perimmäiseen nurkkaan.

Eräänä joulukuun päivänä Viirin kauppaan tuli Lintusen perhe, joka halusi nimenomaan pienen lipun. Heillä oli maalla mökki ja sen pihalla lipputanko, joka oli paljon lyhyempi kuin suurissa kaupunkitaloissa.

- Olisi kiva saada lippu itsenäisyyspäiväksi. Kutsuttiin sukua katsomaan linnan juhlia, äiti Lintunen sanoi.

- Tämä on varmaan teille sopiva, Valtteri Viiri myhäili ja veti hyllyn perältä pikku lipun. Lippu pani vastaan niin että saumat ritisivät, mutta Valtteri ei huomannut mitään. Isä Lintunen maksoi lipun, se pantiin muovikassiin ja vietiin autossa mökille. Koko ajan sen arka sydän lepatti, ja tarkkasilmäinen olisi nähnyt, kuinka kassi tärisi takapenkillä.

Itsenäisyyspäivänä kaikki Lintuset, isä, äiti ja 7-vuotias Mikko, lähtivät nostamaan lippua salkoon.

- Mukavaa kun tuulee, näyttää hienommalta, sanoi isä ja otti pikku lipun esiin kassista. Äiti yritti kiinnittää lipun hakasia nostonaruun, mutta ne eivät millään auenneet.

- Kuinka ne tekevät näin tiukkoja, äiti ihmetteli ja käänteli muovisia hakasia. Hän ei tiennyt, että pikku lippu oli pannut vastaan kaikin voimin.

Isä tarttui vuorostaan hakasiin ja sai kuin saikin lipun kiinni naruun. Mutta kun hän yritti nostaa sitä salkoon, se juuttui jo parin metrin korkeuteen. Lippu pelkäsi niin, että kauhuntärinä sai narun menemään solmuille ja sykeröille.

Kun sotkut oli saatu auki ja nostonaru taas suoraksi, tehtiin uusi yritys. Isä yritti avata hakasia ja Mikko piti kiinni lipun toisesta päästä. Äiti seisoi valmiina lipputangon vieressä naru kädessään.

Siinä samassa järveltä nousi tuuli, joka sai lumen pöllyämään, ja hetkessä se ylitti pihan ja tarttui lippuun. Mikko hätääntyi ja päästi irti, ja samassa lippu irtosi myös isän kädestä. Voimakas puuska vei sitä pitkin pihaa ja lennätti sitten kohti puiden latvoja.

Pikku lippu melkein valkeni kauhusta. Vielä koskaan sen sydän ei ollut lepattanut näin hirveästi. Tuuli kieputti sitä eri suuntiin ylös ja alas ja koko ajan kauemmas mökistä. Kun puuskan voima sai sen saumat ritisemään, se tajusi, miten typerä se oli ollut. Ihan turhaan se oli pelännyt tankoon nousemista - eihän se ollut mitään verrattuna tähän hirveään lentoon!

Vähitellen tuulen voima alkoi laantua ja lippu leijaili alemmas. Loppujen lopuksi se valahti tien varren katajaan. Neulaset pistelivät ja lumi oli kylmää, ja lippu huokasi, kun isä juoksi paikalle ja otti sen pensaasta alas.

Kun taas ryhdyttiin lipunnostoon, kaikki sujui kuin tanssi: hakaset aukesivat, naru juoksi, ja pikku lippu nousi vaivatta tangon huippuun hohtavan nupin juureen.

- Hupsu lapsi, sanoi lipputanko lipulle. - Päätit sitten viettää itsepäisyyspäivää.
- Enkä päättänyt, minua vain pelotti, pikku lippu tunnusti. - Mutta lentäminen on kauheaa! On hienoa kun on oma paikka ja tehtävä, ja minulla se on tässä.

Siinä samassa tuuli tarttui lippuun, ja pian se liehui ylpeänä koko sinivalkoisessa komeudessaan. Aurinko paistoi, luminen järvi hohti, ja kuuset seisoivat valkeissa kaavuissaan juhlallisina kuin piispat. Kaukana alhaalla kantoivat isä, äiti ja pikku Mikko ulkotulia pihamaalle. Sitten kuului auton torven törähdys, ja kohta oli koko piha täynnä iloista puhetta ja naurua.

- Teillä on uusi! sanoi pihalla tytön ääni, ja pikku lippu näki, kuinka monet hymyilevät kasvot katsoivat ylöspäin.

- Se on Suomen lippu, ja nyt on Suomen syntymäpäivät, Mikko sanoi ja vilkutti iloisesti lipulle.

Lippu lepatti vähän. Mutta sen sydän ei enää lepattanut.

Oletko koskaan kuullut tarinaa kopeasta kukonpojasta nimeltään Kukko Ukko? Se asui ystäviensä kanssa maatalossa, eikä siltä puuttunut mitään, tai juuri mitään, sillä vaikka se oli kukoksi kovin komea, se raukka oli aivan liian turhamainen. Ja jos et usko, niin kuuntelehan tämä tarina.

Eräänä päivänä, kun Kukko Ukko oli tapansa mukaan maatalon pihalla pyrstöään keikuttelemassa, se sattui vilkaisemaan omaa peilikuvaansa pihamaan lätäkön pinnalta.

- Oi miten kauniilta näytänkään, se huudahti. - Pyrstöni on komea kuin keisarin viitta ja helttani hieno kuin kuninkaan kruunu. Minun pitää heti mennä kertomaan muille.

Ja niin Kukko Ukko mennä touhotti kunnes tapasi Kana Anan.

- Mitä nyt? kysyi Ana Kana.

- Minun pyrstöni ja helttani ovat komeammat kuin yhdelläkään pihamaan linnuista, sanoi Kukko Ukko tohkeissaan. - Tästedes saat kutsua minua nimellä: Kukko-Ukko-joka-on-kaunis-kuin-riikinkukko.

Ana Kanan nokka loksahti hämmästyksestä auki.

- Kuulitko? kiekaisi kukko kärsimättömänä. - Tästä lähtien et saa kutsua minua millään muulla nimellä, tai minä nokin silmät päästäsi, se uhkaili.

- En koskaan kutsu sinua millään muulla nimellä, lupasi Ana Kana, joka pelkäsi kukon terävää nokkaa.

Juuri silloin loikki metsästä esiin Kettu Pettu. Se sieppasi kukon ja alkoi raahata sitä pois.

- Apua! Apua! huusi kukko. - Kana Ana, juokse heti Ankka Vankan luo ja sano, että hänen pitää tulla pelastamaan minut ketun kynsistä!

Ana Kana juoksi Ankka Vankan luo ja sanoi hädissään: - Kukko-Ukko-joka-on-kauniimpi-kuin-riikinkukko on joutunut ketun kynsiin. Tule nopeasti apuun!

- Kuka on joutunut ketun kynsiin? kysyi Ankka Vankka. - En minä tunne ketään riikinkukkoa.

- Se on meidän Kukko Ukkomme uusi nimi! huusi Kana Ana. - Miksikään muuksi ei häntä saa enää kutsua. Mutta tule jo hätiin!

- Hui, sanoi Ankka Vankka. - Ei minusta ole yksin kettua hätistelemään. Mutta Hanhi Vanhin varmasti auttaa meitä.

Ja niin ne juoksivat etsimään Hanhi Vanhinta.

- Mikä hätänä, Kana Ana ja Ankka Vankka? kysyi Hanhi Vanhin.

- Kukko-Ukko-joka-on-kauniimpi-kuin-riikinkukko on joutunut ketun kynsiin. Tule auttamaan meitä!

- Kuka ihmeen riikinkukko? kysyi Hanhi Vanhin. - En ole kuullutkaan moisesta.

- Se on uusi nimi, jonka Kukko Ukko on antanut itselleen, selitti Kana Ana. - Jos sanot häntä miksikään muuksi, hän nokkii silmät päästäsi.

- Hyvänen aika sentään, tuumi Hanhi Vanhin. - Tästä on parasta mennä kertomaan isännälle.

Ja niin Kana Ana, Ankka Vankka ja Hanhi Vanhin juoksivat isännän luokse.

- Isäntä hoi, tule apuun! Kukko-Ukko-joka-on-kauniimpi-kuin-riikinkukko on joutunut ketun kynsiin, Hanhi Vanhin kaakatti.

- Mitä sinä sanoit? kysyi talonpoika. - Kuka on joutunut ketun suuhun?

- Kukko Ukko, vastasivat linnut yhteen ääneen. - Hän on antanut itselleen uuden nimen. - Jos sanot häntä miksikään muuksi, hän nokkii silmät päästäsi.

- Ja minä väännän häneltä niskat nurin, mutisi isäntä ja juoksi pelastamaan kukkoa.

Mutta kun talonpoika pääsi ketun luolaan, oli kettu jo syönyt kukon höyhenineen päivineen.

Kun Kana Ana kuuli uutisen, se sanoi:

- Hullu Ukko-parka. Jos hän olisi tyytynyt vanhaan nimeensä, hän astelisi vieläkin pihamaalla entiseen tapaansa. Jos teidän joskus pitää pelastaa minut ketun kynsistä, niin sanokaa minua vaan Kanaksi.

- Ja minua Ankaksi!

- Ja minua Hanheksi!

Sen pituinen se.

Aatoksen lempipuuhaa oli vekottimien rakentelu, eikä hän koskaan muuta tehnytkään. Pojan käsissä syntyi kaiket päivät uusia keksintöjä; hiustenhalkojia, pieruhaaveja ja nenänniistokoneita.

Kun hänen möröntorjuntatorninsa olivat niin korkeita, että ne ulottuivat lastenhuoneen kattoon asti, äiti tuli ja sanoi: - Hyvänen aika!

Kun hänen villakoira-ansansa olivat niin ovelia, että ne etsiytyivät kuin itsestään isän varpaiden alle, isä karjaisi: - Varjelkoon!

Ja minne Aatos vain kulki, seurasi omituisten keksintöjen joukko häntä. Vähitellen poikaa alettiin pitää outona, sillä hän keksi koneita, joita muut eivät osanneet käyttää, ja rakenteli asioita, joita kukaan ei tuntunut tarvitsevan.

- Mutta isona pojasta tulee varmasti insinööri, sanoivat ihmiset, - Ja silloin hän saa aikaan jotain hyödyllistä.

- Koulu kyllä karistaa turhan mielikuvituksen, tuumivat toiset. - Tarvitaan vain oikeanlaisia virikkeitä.

Äiti huolestui ja piilotti Aatoksen hullunkurisimmat keksinnöt kellariin.

Isä osti Aatokselle jalkapallon ja sanoi, että nyt oli aika mennä pelaamaan muiden poikien kanssa.

Kun koulu lopulta alkoi, ei Aatos ollut lainkaan onneton. Pyyhekumeista syntyi kirpputrampoliini ja kynäpenaalista vadelmatuoksupommi, jolla luokkahuoneesta sai - no, vadelmantuoksuisen.

- Hävytöntä! huusi opettaja.

- Hauskaa! hihkuivat lapset.

Aikuiset eivät ymmärtäneet Aatosta:

- Kuka viitsii tuhlata aikaansa jonninjoutavaan rakenteluun! he sanoivat ja pyörittelivät silmiään.

Mutta Aatospa viitsi ja antoi mielikuvituksensa lentää. Poika ei oppinut lukemaan eikä laskemaan, mutta röyhtäilevän kynäterottimen hän rakensi. Ja jalkapallon pelaamisen sijaan Aatos teki koneen, joka antoi kentän laidalla raikuvat aplodit.

Muista lapsista Aatoksen vekottimet olivat paitsi ihmeellisiä, myös erinomaisen hyödyllisiä. Viisarinvääristimen avulla koko luokka pääsi aikaisin välitunnille, ja jäätelösimulaattorilla kouluruoka maistui siedettävältä.

Kesälomaan mennessä opettajakin antoi periksi ja antoi Aatoksen tehdä matematiikan tunnilla miinuslaskujen sijaan tuulimoottorin. Pian koko luokka hihitti ja hohotti hurrikaaneille ja kesätuulen henkäyksille, joita Aatoksen kone sylki sisuksistaan. Kaikki olivat hyvällä tuulella ja juoksivat ulos lennättämään leijaa.

Sinä päivänä opettaja soitti äidille ja kehui Aatosta: - Pojalla on edessään iloinen tulevaisuus!

Silloin äiti halasi isää ja katsoi Aatosta ylpeänä. Sitten hän haki kellarista poikansa hullunkurisimmat keksinnöt ja pystytti niille näyttelyn. Katsomaan sai tulla kuka tahansa, ja pääsylipun hintana oli kolme naurua.

Olipa kerran varakas kauppias, jolla oli kolme tytärtä. Taas kerran kauppias oli lähdössä pitkälle matkalle hoitamaan liikeasioitaan. Lähtiessään hän kysyi tyttäriltään mitä he haluaisivat tuliaisiksi. Vanhin tytär pyysi isäänsä tuomaan kaulakorun, keskimmäinen tytär halusi kauniin huivin, mutta nuorin tytär, Kaunotar virkkoi: "Isä rakas, en halua mitään tuliaisia. Haluan vain, että palaat matkoiltasi kotiin terveenä ja kunnossa!" Kauppias ei kuitenkaan antanut periksi vaan kyseli kyselemistään. Lopulta Kaunotar antoi myöten ja pyysi isäänsä tuomaan tuliaisiksi vain yhden ainoan ruusunkukan, sillä hän oli luonteeltaan vaatimaton ja ystävällinen.

Niin lähti kauppias matkaan. Hän kävi monissa kaukaisissa maissa, neuvotteli liiketoimista, möi tuotteitaan ja osti tilalle tavaroita, mausteita ja kankaita kotimaahansa tuotavaksi. Vanhimmalle tyttärelleen hän osti merenrantakaupungista kauniin kaulakorun, joka oli tehty suurista vaaleanpunertavista helmistä. Keskimmäiselle tyttärelleen hän tinki suurkaupungin basaarista sinipunaisen silkkihuivin, jossa oli pitkät hapsut ja kultakirjailut. Ruusunkukkaa hän ei tietenkään ostanut, kauppias näet ajatteli, että hankkisi sen jostakin lähempää kotia, muutenhan se ehtisi lakastua pitkän matkan aikana.

Lopulta kauppias palasi kotimaahansa. Kaunottaren tuliaistoive juolahti hänen mieleensä vasta kotimatkalla talvisen metsän halki. Tien molemmin puolin kohosi korkeat kinokset ja tuuli ajoi aukeilla paikoilla lunta tielle. Mistä kauppias voisi tähän aikaan vuodesta löytää ruusunkukan?

Silloin tie teki mutkan ja kulki ohi linnan, jota kauppias ei muistanut aikaisemmilla matkoilla nähneensä. Ällistyksekseen kauppias huomasi, että linnan ympärillä oli ihastuttava puutarha täynnä hedelmäpuita ja kukkivia pensaita. Kauppias laskeutui hevosensa selästä ja astui muurissa olevasta portista puutarhaan. Muurien sisäpuolella ei käynyt talvinen tuuli, eikä puutarhan nurmelle ja hiekkakäytäville satanut lunta. Hetken aikaa ihmeteltyään ja etsittyään kauppias löysikin täydessä kukassa olevan ruusupensaan. Hän otti vyöltään veitsen ja leikkasi ruususta oksan. Samassa tumma pilvi työntyi auringon eteen ja puut värisivät jäätävässä tuulessa. Puutarhaa ympäröivän muurin harjalta loikkasi kauppiaan eteen valtava hirviö.

Hirviö oli suuri ja punaturkkinen, sen otsa oli vihan rypistämä ja kulmista kasvoi suuret käyrät sarvet. Peto paljasti valkoiset hampaansa ja murisi matalalla äänellä: "Kuolevainen! Kuka on antanut luvan leikata oksan ruusupensaastani?"

Kauhistunut kauppias lankesi maahan pedon jalkoihin ja aneli sitä säästämään henkensä: "Ole armollinen! Minulla on kolme tytärtä, jotka vielä tarvitsevat minua. Olen vaurastunut kauppamatkoillani. Saat mitä tahansa, kunhan vain säästät henkeni!" Hirviö kohottautui seisomaan täyteen mittaansa ja mittaili katseellaan arvioiden pelosta vapisevaa kauppiasta ja ratsua, joka tempoi kauhuissaan appelsiinipuuhun sidottuja ohjaksiaan.

"Kenelle leikkasit oksan ruusupensaastani?" hirviö kysyi. "Nuorin tyttäreni, Kaunotar, pyysi tuliaiseksi ruusunkukan, mutta niitä ei saa mistään tähän aikaan vuodesta. Sitten näin ihmeellisen puutarhasi, löysin kukkivan ruusupensaan ja ajattelin, että leikkaan hänelle yhden kukan viemisiksi" tunnusti kauppias. Sitten hirviö vilkaisi ruusua, jonka terälehdille alkoi putoilla lumihiutaleita ja tummia pilviä. Hän sanoi: "Lähetä nuorin tyttäresi tänne kuukauden kuluttua tästä hetkestä, niin säästän henkesi. Lupaan, ettei hänelle tapahdu mitään pahaa." Sitten hirviö käännähti ja loikki mahtavin hypyin puutarhan varjoihin. Tuuli tyyntyi ja aurinko tuli varovasti esiin. Ilma alkoi taas lämmetä ja muutama pikkulintu rohkaistui laulamaan. Kauppias nousi vapisten seisomaan, oikoi vaatteitaan ja poimi maasta ruusunoksan. Hän palasi raskain mielin hevosensa luo, talutti sen ulos puutarhasta ja jatkoi kotimatkaansa.

Tyttäret olivat ikionnellisia isänsä paluusta. Vanhin kiinnitti heti helmet kaulaansa ja sormeili mielissään niiden hohtavaa pintaa. Keskimmäinen tytär levitti huivin hartioilleen ja pyörähteli ympäri niin, että huivin kirjailut välkähtelivät. Kaunotar hyppäsi isänsä kaulaan ja rutisti häntä lujaa. Hän laittoi ruusun heti maljakkoon, jossa se kukki päiväkausia levittäen hurmaavaa tuoksua kauppiaan taloon. Kauppias vain oli onneton, eikä mikään saanut häntä ilahtumaan.

Kun kuukausi alkoi lähetä loppuaan, joutui kauppias lopulta tunnustamaan Kaunottarelle mitä oli tapahtunut. Kaunotar säikähti ensin kovasti, mutta rohkaisi mielensä ja lupasi lähteä hirviön luokse. Olihan peto luvannut, ettei Kaunottarelle tapahtuisi mitään pahaa. Määräajan tullessa kauppias nosti Kaunottaren taakseen hevosen selkään ja palasi pedon linnaan. He ratsastivat vaitonaisina muurissa olevasta portista. Hirviön puutarha oli, jos mahdollista, vielä entistäkin kauniimpi, mutta siellä ei näkynyt ketään. He jatkoivat matkaa linnanpihalle, mutta eivät tavanneet sielläkään Hirviötä. Isä ja tytär astuivat sisälle linnaan.

Kauppias ja Kaunotar kulkivat linnansalista toiseen löytämättä sen paremmin petoa kuin palvelusväkeäkään. Lopulta he saapuivat juhlasaliin, johon oli katettu illallispöytä kahdelle. Hetken epäröityään he istuutuivat alas. Näkymättömät kädet alkoivat heti palvella heitä. Kynttilät syttyivät, herkulliset ruokalajit toisensa perään ilmestyivät heidän lautasilleen ja likaiset astiat katosivat heidän edestään. Kun he olivat aivan kylläisiä, astui hirviö huoneeseen. Se oli heittänyt harteilleen jonkinlaisen viitan ja kumarsi kauppiaalle ja Kaunottarelle: "Hyvästelkää nyt". Hirviö kääntyi Kaunottaren puoleen ja virkkoi hiljaisella äänellä: "Linnani on tästä lähtien kotisi, eikä sinulta puutu mitään." Sitten peto käännähti kannoillaan ja katosi oviaukosta.

Isä ja tytär hyvästelivät toisensa linnanpihalla. Kauppias lähti surullisena kotimatkalle, Kaunotar sen sijaan palasi tutkimaan linnaa. Hän löysi pian kodikkaan kammarin, jossa oli iloinen tulisija, sijattu mukava vuode, kirjoituspöytä ja vaatekaappi. Kaunotar peseytyi ja kävi nukkumaan. Aamulla hän löysi vuoteensa vierestä kauniin mekon, pehmeästä villasta kudotun hartiahuivin ja sievät nahkakengät. Pöydälle oli tuotu tarjottimella aamupalaa.

Näin alkoi Kaunottaren elämä pedon linnassa. Hän vaelteli kauniilla säällä tutkimassa puutarhan kasveja ja eläimiä, ja lueskeli sadepäivinä kirjastossa. Koko ajan näkymätön palveluskunta huolehti, että hänellä oli puhtaat, kauniit vaatteet ja herkullista ruokaa. Aluksi hän ei nähnyt hirviötä ollenkaan, mutta sitten hirviö alkoi joskus näyttäytyä hänelle puutarhassa kysyäkseen lyhyesti, puuttuiko Kaunottarelta jotain ja kaipasiko hän perhettään. Pian Kaunotar ei enää pelännyt hirviötä ollenkaan, vaan alkoi jutella pedolle yhä vilkkaammin ja etsiytyi sen seuraan aina, kun mahdollista.

Jonkin ajan kuluttua Kaunotarta alkoi kuitenkin vaivata koti-ikävä. Hän tiesi isänsä olevan huolissaan ja alkoi pyydellä hirviöltä lupaa käydä kotona tervehtimässä isäänsä ja sisariaan. Ensin hirviö kieltäytyi, mutta kun hän näki, kuinka alakuloiseksi Kaunotar kävi, hän lopulta heltyi ja suostui. Ennen kotivierailua hän antoi Kaunottarelle arkullisen koruja, kallisarvoisia kankaita ja hienoja astioita viemisiksi kotiväelle. Kaunottarelle hän antoi sormuksen ja sanoi: "Viivy isäsi luona niin kauan kuin tahdot, mutta pidä tätä sormusta koko ajan sormessasi. Jos sen väri tummuu, sinun on heti palattava linnaani." Hirviö lähetti Kaunottaren matkaan.

Kauppias ja Kaunottaren sisaret ilahtuivat ikihyviksi, kun Kaunotar saapui vierailulle terveenä ja hyvissä voimissa. Sinä iltana kauppiaan talossa juhlittiin ja naurettiin aamuyöhön saakka. Kaunotar vietti isänsä ja siskojensa seurassa monta iloista päivää. Eräänä aamuna Kaunottaren sormuksen väri alkoi kuitenkin himmetä. "Isä, kaikki ei ole hyvin, minun on heti palattava pedon linnaan!" Kauppias varusti hänet nopeasti paluumatkalle.

Tytär palasi hirviön linnaan illansuussa. Sormus oli muuttunut hänen sormessaan mustaksi, kylmäksi ja karheaksi. Kaunotar juoksi salista toiseen petoa etsien. Viimein hän löysi hirviön puutarhan syrjäisimmästä kolkasta, sen vanhimmasta ja metsittyneimmästä osasta.

Hirviö oli käpertynyt puun alle. Se ei liikkunut eikä vastannut, kun Kaunotar ravisteli ja kutsui sitä. Kaunotar tajusi, että hirviö oli kuollut. Se oli menehtynyt hänen poissa ollessaan. Kaunotar polvistui hirviön viereen itkien ja kietoi kätensä sen ympärille. "Miksi kuolit, hirviö, juuri, kun olin oppinut rakastamaan sinua?" Silloin pedon turkki halkesi, hampaat, kynnet ja sarvet katosivat ja Kaunottaren edessä oli kaunis, nuori prinssi. Nuorukainen avasi silmänsä ja nousi ihmeissään juuri, kun ensimmäiset linnan palvelusväkeen kuuluvat juoksivat puutarhaan etsimään isäntäänsä.

"Minä ja palvelusväkemme olimme pahan velhon kiroamia, eikä kirous olisi rauennut, ellei joku olisi omasta vapaasta tahdostaan asettunut linnaani ja oppinut rakastamaan minua" huudahti prinssi ja tarttui Kaunottaren käsiin. "Menethän kanssani naimisiin ja ryhdyt kuningattarekseni?" Ikionnellinen ja hämmästynyt Kaunotar suostui prinssin kosintaan. Ja niin palasi elämä ja ilo linnaan. Prinssi ja Kaunotar elivät yhdessä elämänsä onnellisina loppuun asti.

Taitetaan auringonsäteistä paloja
niistä pieniä kaloja
saadaan lammen veteen
ja satteenkaaren eteen
kannetaan tuolit,
istutaan rantaan
varpailla piirretään kuvia santaan.

Lasketaan sadepisaroita
pisaroita joita
pilvistä tippuu maahan asti,
kohta varmaan ihanasti
aurinko taas lämmittää
on hyvä päivä tää
hetki hyvää elämää.

Talvi on lumen taikaa
siilille unen aikaa.
Metsä kaunis hiljainen
ei siili tiedä millainen
on jään ja talven seitti
lumi joka peitti
alleen metsän kokonaan
kun siili kömpi nukkumaan
lehtikasan uumeniin
ja siellä sitten nukkui niin
somaa siilien unta
kun metsässä satoi lunta.

Olipa eräällä kuninkaalla tytär kaunis kuin päivänpaiste ja ilkeä kuin noita-akka. Vieraitten maitten prinssit ja prinsessat, jotka hänen luoksensa saapuivat, ajoi hän kiukutellen tiehensä. Mutta kun hän oli ylen kuulu kauneudestaan, ilmestyi kaveriehdokkaita aina uudelleen ja taaskin odotettiin muuatta kuninkaanpoikaa saapuvaksi.

Kun prinsessa leikki eräänä päivänä linnan puutarhassa, ilmestyi hänen eteensä raihnainen vanha mummo ja pyysi apua. Prinsessa tiuski tapansa mukaan:

- Kuinka rohkenet puhutella minua, hölmö mummeli! Etkö tiedä, että olen ylhäinen kuninkaantytär, jota kaikkien on toteltava.

- Kyllä tottelet vielä minuakin, sanoi mummo silloin ja katosi pensaikkoon.

Yöllä mummo ilmestyi puutarhaan uudelleen, riensi kukkaistutuksille ja siroitteli salaperäistä jauhetta kauneimman kukan nuppuun.

Kun prinsessa aamulla tuli vanhempineen ihailemaan kukkiaan, kiintyi hänen huomionsa oitis kukkaan, johon mummo oli jauhetta siroittanut. Se hohti muita kauniimpana. Prinsessa painoi kasvonsa sen kupuun ihastuneena sen tuoksuun. Mutta silloin tapahtui kummia! Kukka tarttuikin kuninkaantyttären nenänpäähän ja nenä ponnahti kyynärän pituiseksi.

- Voi turkanen tuollaista nokkaa, kauhistui kuningas.

- Hirmuista! kirkui kuningatar. - Nyt jää tyttösemme ypöyksin. Ei kukaan huoli kaverikseen prinsessaa, jolla on kyynärän pituinen nenä ja ruusu nenän päässä!

Kuningatar nyhtäisi kukan tyttären nenästä. Se teki kauhean kipeätä, eikä auttanut yhtään, sillä heti ilmestyi uusi kukka nenänpäähän jälleen. Valtakunnan viisaimmat lääkärit kutsuttiin nenää pienentämään, mutta eihän se leikkelemisestä pienentynyt, vaan kasvoi heti sitä mukaa kuin leikattiin.

Prinsessa oli toivoton. Hän juoksi linnasta pois kätkeytyen metsään, ja itki siellä katkerasti kauheaa kohtaloaan. Hän käsitti, että kaikki tämä surkeus tuli rangaistukseksi hänelle ilkeydestään. Ensi kerran elämässään prinsessa tunsi katuvansa pahuuttaan.

Siinä itkiessään hän ei huomannut yön tuloa eikä nähnyt pieniä keijuja, jotka temmelsivät hänen ympärillään. Vasta kun yksi keijuista rupesi juoksentelemaan pitkin hänen kyynäränpituista nenänvarttaan, hän havahtui.

- Tämähän on ennenkuulumatonta! kiehahti prinsessa. - Kuinka kukaan rohkenee hyppiä minun, kuninkaantyttären nenällä! Mutta keijut olivat niin pieniä ja somia, ettei hän hennonutkaan torua niitä, vaan unohtui seuraamaan niiden ilonpitoa. Hän tiesi olevansa ruma ja häntä lohdutti, kun keijut viihtyivät hänen luonaan. Aikansa leikittyään liitelivät keijut pois ja viimeinen niistä aivankuin sivumennen sipaisi poisliidellessään kukan kuninkaantyttären nenänpäästä. Eikä uutta kukkaa enää nenälle ilmestynytkään.

Kuninkaantytär ilostui. Ehkäpä hän sentään saa nenänsä vielä entiselleen! Hän kuuli samassa takanaan polulta merkillistä sipinää. Pienoinen Käpy-ukko ja pikku Lehti-mummo vaelsivat siinä polkua pitkin. Nämä eivät huomanneet kuninkaantytärtä.

- Mihin te vaellatte? kysyi risun oksalla istuva leppäkerttu matkalaisilta. - Menemme kuninkaanlinnaan, vastasi Käpy-ukko. Huomenna saapuu Kaukomaan kuninkaanpoika vieraaksi prinsessan luo, ja varmasti saamme komeat juhlat nähdäksemme.

- Voi, ette te juhlia tule näkemään, sillä ei kuninkaanpoika minua, kyynäränenäistä, kaverikseen huoli, vaikeroi kuninkaantytär ja painui yhä syvemmälle korpeen.

Miten vaivalloista olikaan samoilla pimeässä metsässä! Joka hetki hän satutti pitkän nenänsä puiden kylkiin ja terävät risut repivät hänen jalkansa haavoille. Mutta eteenpäin hän vain riensi, sillä linnaan hän ei palaisi kyynäränenineen toisten surkuteltavaksi.

- Lieneeköhän maailmassa ketään minua onnettomampaa, huokasi kuninkaantytär ja vaipui uuvuksissa mättäälle. Mutta samassa alkoi mätäs vaikeroida. Eikä se mikään mätäs ollutkaan, vaikkei kuninkaantytär sitä pimeässä erottanut. Vanhan, raihnaisen mummon päälle hän oli vaipunut.

- Saata minut kotiin, kuka lienetkin, vaikeroi mummo. - Voimani ovat loppuneet, enkä jaksa yksin kulkea. Kuninkaantyttärestä tuntui turvalliselta saadessaan seuralaisen. Hän unohti omat huolensa ja auttoi reippaasti mummon jaloilleen. Niin he läksivät vaeltamaan eteenpäin, ja saapuivat kohta mummon mökille.

Kuninkaantytärtä ihmetytti, kun mummo ei ollut tietääkseenkään hänen pitkästä nenästään, aivan kuin ei olisi huomannutkaan sitä. Eikä hän liioin ollut huomaavinaan tytön kultakruunua eikä koreita vaatteita, vaan ehdotti, että tyttö jäisi hänen luokseen elelemään ja auttamaan häntä askareissa. Miten outoa! Hänelle, kuninkaantyttärelle, yksinkertainen mummo ehdottaa sellaista! Mutta mummo oli niin lempeä ja ystävällinen, ja tytöstä tuntui ihmeen turvalliselta mummon seurassa. Ja hän jäi.

Ahkerasti hän auttoi mummoa aamusta iltaan ja ahertaessaan ei muistanut pitkää nenäänsä. Eikä mummokaan siitä koskaan huomauttanut. Eräänä aamuna kuului korvesta torventoitotusta, iloista naurua ja kavionkopsetta.

- Riennäpä, tyttöseni, katsomaan ketä korvessa liikkuu, sanoi mummo kuninkaantyttärelle. Tyttö riensi ulos, ja Kaukomaan kuninkaanpoikahan sieltä puiden välistä pujottautui hänen luokseen.

- Löysinpä lopultakin sinut! huudahti kuninkaanpoika. Tyttö muisti samassa nenänsä.

- Voi, älä katsele minua! Olen ruma! vaikeroi hän. - Etkö näe, että nenäni on kyynäränpituinen?

- Nenäsi on somin, mitä milloinkaan olen nähnyt, sanoi kuninkaanpoika. Tyttö koetteli nenäänsä. Ihmeellistä! Se oli sievä ja soma kuten ennenkin. Lumous oli poissa. Pitkä nenä oli kadonnut tipotiehensä, samoin kuin ilkeys hänen sydämestään.

Riemuissaan hän läksi vaeltamaan kuninkaanpojan mukana linnaa kohti. Mutta mummo myhäili tyytyväisenä. Hän oli sama mummo, joka oli loihtinut kuninkaantyttärelle pitkän nenän parantaakseen hänet ilkeydestään. Kuninkaantytär ei ollut tuntenut mummoa, eikä mummosta se ollut tarpeellistakaan.

Liisa oli istuskellut siskonsa kanssa rannalla ilman sen kummempaa tekemistä ja alkoi jo väsyä. Hän oli pari kertaa kurkannut kirjaa, jota hänen siskonsa luki, mutta siinä ei ollut kuvia eikä keskusteluja "ja mitä itua on kirjassa", Liisa ajatteli, "jos siinä ei ole kuvia tai keskustelua?"

Niinpä Liisa puntaroi itsekseen (sikäli kuin pystyi, sillä kuuma päivä sai hänen olonsa hyvin raukeaksi ja tylsäksi) maksaisiko vaivan nousta ylös, poimia päivänkakkaroita ja punoa seppele, kun yhtäkkiä hänen ohitseen juoksi Valkea kani, jolla oli vaaleanpunaiset silmät.

Siinä ei sinänsä ollut mitään kovin merkillistä, eikä Liisasta liioin ollut kovin tavatonta sekään että kuuli kanin sanovan itsekseen: "Herttanen sentään! Olen pahasti myöhässä!" (Myöhemmin asiaa miettiessään Liisa tajusi kyllä, että hänen olisi pitänyt ihmetellä sitä, mutta tuolloin kaikki tuntui aivan luonnolliselta); mutta sitten kun kani otti liivintaskustaan kellon, katsoi sitä ja kiirehti jatkamaan matkaansa, Liisa kipusi jaloilleen. Hänelle nimittäin välähti, ettei ollut koskaan nähnyt kania jolla olisi sen paremmin liivintaskua kuin sieltä otettavaa kelloakaan, ja hän juoksi uteliaisuudesta palaen niityn poikki kanin perään. Hän saapui paikalle juuri kun se livahti isoon kaninkoloon pensasaidan alle.

Ja heti kohta pujahti Liisakin koloon kanin perässä - miettimättä hetkeäkään miten ihmeessä pääsisi kuunaan ulos.

Kaninkolo jatkui jonkin matkaa suoraan tunnelina mutta tipahti sitten äkkiä alaspäin - niin äkkiä, ettei Liisalle jäänyt aikaa edes harkita pysähtymistä ennenkuin jo huomasi putoavansa alas ikään kuin syvään kaivoon.

Joko kaivo oli hyvin syvä, tai sitten Liisa putosi hyvin hitaasti, koska hänellä oli pudotessaan kosolti aikaa katsella ympärilleen ja ihmetellä mitä seuraavaksi tapahtuisi. Ensin hän yritti katsoa alaspäin nähdäkseen mihin hän oli oikein putoamassa, mutta oli niin pimeää että mitään ei näkynyt; sitten hän katsoi kaivon seinämiin ja huomasi, että ne olivat täynnä kaappeja ja kirjahyllyjä. Ja siellä täällä hän näki koukuista roikkuvia karttoja ja kuvia. Yhdeltä hyllyltä Liisa noukki ohi mennessään purkin, jossa luki "APPELSIINIMARMELADIA", mutta hänen suureksi pettymyksekseen se oli tyhjä. Hän ei halunnut pudottaa purkkia koska pelkäsi että joku saisi sen päähänsä, mutta onnistui sujauttamaan sen yhteen kaappiin ohi pudotessaan.

"Jopas nyt jotakin!", ajatteli Liisa, "tällaisen menon jälkeen voi vaikka pudota päistikkaa alas portaita, eikä se ole juttu eikä mikään! Kotona ne varmaan pitävät minua tosi rohkeana! En inahtaisikaan, vaikka putoaisin talon katolta!" (Mikä lienee totta.)

Alas, alas, alas. Loppuisiko putoaminen koskaan? "Kuinkahan monta kilometriä olen jo tippunut?", Liisa sanoi ääneen. "Kohta olen varmaan jo maapallon keskipisteessä. Katsotaanpas - siitä tulee kuusi ja puoli tuhatta kilometriä, luulisin..." (Liisa oli näet oppinut monia asioita koulussa, ja vaikka tämä ei ollutkaan erityisen hyvä tilaisuus loistaa tiedoillaan, koska ketään ei ollut kuuntelemassa, oli silti hyvää harjoitusta sanoa asia ääneen) " ...aivan, se on suurin piirtein oikea etäisyys - mutta siinä tapauksessa voi kysyä mille leveys- tai pituusasteelle oikein olen päätynyt." (Liisalla ei ollut hajuakaan mitä leveys- sen enempää kuin pituusasteetkaan olivat, mutta ne tuntuivat mukavan mahtipontisilta sanoilta.)

Liisa jatkoi pohdiskelujaan. "Mahdankohan pudota koko maapallon läpi! On varmaan tosi hassua tupsahtaa niiden ihmisten keskelle, jotka kävelevät pää alaspäin! Niitä kai kutsutaani antipaateiksi (Tällä kertaa hän oli oikeastaan iloinen siitä, että kukaan ei ollut kuuntelemassa, koska sana ei kuulostanut lainkaan oikealta) "- mutta minun on pakko kysyä heiltä mikä heidän maansa nimi on. Anteeksi rouva, olemmeko Uudessa-Seelannissa vai Australiassa?" (hän yritti niiata puhuessaan - kuvitelkaa, niiata samalla kun putoaa läpi ilman! Pystyisitköhän sinä siihen?) "Kyllä hän mahtaa pitää minua tyhmänä pikkutyttönä kun kysyn! Ei, kysyminen ei käy päinsä: ehkä näen nimen kirjoitettuna jossakin kilvessä."

Alas, alas, alas. Koska ei ollut muutakaan tekemistä, Liisa alkoi taas puhella. "Tiinu varmaankin vielä kaipaa minua tänä iltana!" (Tiinu oli Liisan kissa.) "Toivottavasti muut muistavat antaa sille teeaikaan lautasellisen maitoa. Tiinu-kulta, kunpa olisit mukana! Täällä ilmassa ei taida olla hiiriä, mutta yhden lepakon voisit ehkä napata ja sehän on melkein kuin hiiri, vai mitä. Mutta syövätkö kissat sittenkään lepakoita..?" Nyt Liisaa alkoi nukuttaa ja hän puhui haukotellen itsekseen: "Syövätkö kissat noita lepakoita? Syövätkö kissat noita lepakoita ? ja välillä " Syövätkö lepakot kissoja? - koska hän ei kuitenkaan osannut vastata, oli aivan sama miten päin hän kysyi. Liisa oli torkahtamaisillaan ja oli juuri alkanut nähdä unta, jossa hän käveli käsi kädessä Tiinun kanssa ja tivasi siltä: "No niin, Tiinu, kerro totuus: oletko koskaan syönyt lepakkoa?", kun yhtäkkiä, tumps! tumps! hän tipahti kahisevaan risu- ja lehtikasaan ja putoaminen oli ohitse.

Mihinkään ei sattunut, joten Liisa hyppähti heti jaloilleen. Hän katsoi ylöspäin, mutta siellä oli aivan pimeää. Hänen edessään oli uusi pitkä käytävä, ja hän näki Valkean kanin kiiruhtavan sitä pitkin. Ei ollut hetkeäkään hukattavana: Liisa kiisi tuulen lailla ja ehti kuulla kanin sanovan juuri kun se oli kääntymäisillään nurkan taa: "Kautta karvakorvieni! Onpas myöhä!" Liisa oli vielä ihan kanin kintereillä kulmasta kääntyessään, mutta sitten kania ei enää näkynyt ja hän huomasi olevansa pitkulaisessa, matalassa salissa, jota valaisi katosta roikkuva lamppurivi.

Salissa oli ovia joka puolella, mutta ne olivat kaikki lukossa. Kun Liisa oli kolunnut joka paikan, hän käveli murheissaan salin keskelle. Pääsisikö hän täältä enää koskaan pois?

Yhtäkkiä hän näki pienen kolmijalkaisen pöydän, joka oli kokonaan lasia. Sen päällä oli ainoastaan pieni kultainen avain, ja Liisan ensimmäinen ajatus oli, että se saattaisi sopia johonkin salin ovista, mutta voi: joko lukot olivat liian isoja tai avain liian pieni - niin tai näin, yksikään ovi ei auennut. Toisella kierroksellaan hän kuitenkin näki alhaalla verhon, jota hän ei ollut aiemmin huomannut, ja sen takana pienen, noin puolen metrin korkuisen oven. Liisa koetti pientä kultaista avainta lukkoon ja ilokseen huomasi sen sopivan!

Liisa avasi oven ja huomasi sen johtavan pieneen, osapuilleen rotankolon kokoiseen käytävään: hän polvistui ja näki käytävän päässä niin ihanan puutarhan kuin kuvitella saattaa. Liisa olisi antanut mitä tahansa päästäkseen ulos tästä pimeästä salista vaeltelemaan värikkäiden kukkapenkkien ja viileiden lähteiden keskelle, mutta edes hänen päänsä ei mahtunut oviaukosta. "Ja vaikka pääni mahtuisikin", Liisa-polo pohti, "siitä ei olisi mitään iloa ilman hartioitani. Voi, kunpa osaisin mennä samalla tavalla lyttyyn kuin kaukoputki! Ja ehkä osaisinkin, jos vain tietäisin mistä aloittaa." Niin paljon nurinkurisuuksia oli näet tapahtunut, että vain hyvin harva asia tuntui Liisasta enää täysin mahdottomalta.

Koska ei ollut mitään mieltä jäädä odottelemaan pikkuoven luo, Liisa meni takaisin pöydän ääreen ja toivoi epämääräisesti, että sieltä löytyisi vielä toinen avain (tai ainakin ohjekirja, jossa kerrottaisiin miten voisi mennä kaukoputken tavoin kasaan) mutta tällä kertaa hän näkikin pöydältä pienen pullon ("joka ei taatusti ollut siinä aikaisemmin", sanoi Liisa). Pullonkaulassa roikkui paperilappu, jossa luki kauniilla kookkailla kirjaimilla: "JUO MINUT".

Aina voi tietenkin pyytää, että "juo minut" mutta siihen ei viisas pikku Liisa aikonut ryhtyä hätiköiden. "Ei, ensin täytyy katsoa", hän sanoi, "lukeeko siinä 'myrkkyä' vai ei. Hän oli nimittäin lukenut kivoja pikku tarinoita lapsista, jotka olivat polttaneet itsensä tai joutuneet villieläimen kitaan (tai jotakin muuta yhtä epämiellyttävää) vain siksi, etteivät olleet muistaneet niitä yksinkertaisia ohjeita, joita heille oli opetettu - niin kuin että tulikuumasta hiilihangosta saa palovamman, jos sitä pitelee liian kauan, tai jos leikkaa veitsellä sormeensa tosi syvään, se alkaa yleensä vuotaa verta. Eikä Liisa ollut koskaan unohtanut, että jos juo liikaa pullosta, jossa lukee "myrkkyä", voi olla melko varma, että saa melko varmasti ennemmin tai myöhemmin vatsanväänteitä. Tässä pullossa ei kuitenkaan lukenut "myrkkyä", joten Liisa rohkeni maistaa sitä, ja huomattuaan sen erinomaiseksi (se maistui itse asiassa mustikkapiirakan, vaniljakastikkeen, ananaksen, kinkun, toffeen ja kuuman, voilla sivellyn paahtoleivän sekoitukselta), hän joi sen nopeasti loppuun.

"Onpa outo tunne!", sanoi Liisa, "Nyt varmaan menen lyttyyn kuin kaukoputki!"

Ja juuri niin kävi: Liisa oli enää kaksikymmentäviisi senttiä pitkä, ja hänen ilmeensä kirkastui kun hän tajusi, että nyt hän mahtuisi menemään pikkuovesta ihanaan puutarhaan. Ensin hän kuitenkin odotti vähän aikaa nähdäkseen kutistuisiko hän vielä lisää. Se hermostutti häntä hiukan, "sillä se voisi nähkääs päättyä siihen", Liisa sanoi itsekseen, "että hupenen kuin kynttilänliekki. Minkälainen sitten mahtaisin olla?" Ja koska hän ei muistanut koskaan nähneensä mitään sellaista, hän yritti kovasti kuvitella miltä kynttilänliekki näyttää kun se on palanut loppuun.

Kun Liisa jonkin ajan kuluttua huomasi, ettei mitään enää tapahtunut, hän päätti mennä heti puutarhaan. Mutta voi Liisa-parkaa: päästyään ovelle hän huomasi unohtaneensa pienen kultaisen avaimen ja kun hän palasi pöydän luo sitä hakemaan, hän tajusi ettei ylettyisi siihen millään. Liisa näki avaimen aivan selvästi lasin läpi ja yritti parhaansa mukaan kiivetä ylös pöydänjalkaa pitkin, mutta se oli liian liukas. Väsyttyään yrittämään Liisa-rukka istui alas ja alkoi itkeä.

"Kuulepas, ei ole mitään järkeä itkeä tuolla tavalla!", Liisa sanoi itselleen napakasti, "Siitä on tultava loppu!" Yleensä hän antoi itselleen hyviä ohjeita (vaikka noudattikin niitä harvoin) ja joskus soimasi itseään niin ankarasti, että kyyneleet kihosivat hänen silmiinsä. Hän muisti kerran jopa yrittäneensä antaa itselleen korvapuustin, koska oli huijannut itseään krokettipelissä, jota hän oli pelannut itseään vastaan - tämä omalaatuinen lapsi leikki hyvin mielellään olevansa kaksi ihmistä yhtaikaa. "Vaan nyt siitä ei auta", Liisa-polo ajatteli, "vaikka leikkisinkin kahta! Ei minua itseänikään enää ole kuin juuri ja juuri sen verran jäljellä, että siitä saa yhden kunnon ihmisen!

Pian Liisan silmät osuivat pöydän alla olevaan pieneen lasiseen laatikkoon: hän avasi sen ja löysi sen sisältä pikkuruisen kakun, johon oli kauniisti kirjoitettu: "SYÖ MINUT". "No, minähän syön sen", sanoi Liisa, "ja jos sen avulla kasvan suuremmaksi, yletyn ottamaan avaimen, ja jos taas kutistun, voin ryömiä oven alta. Kävipä siis miten päin tahansa, pääsen puutarhaan!"

Liisa haukkasi palan kakkua, hoki hermostuneesti itsekseen: "Miten päin? Miten päin" ja piti samalla kättä pään päällä tunteakseen kumpaan suuntaan se lähtisi. Hän yllättyi melko lailla huomatessaan jäävänsä samankokoiseksi. Näin toki yleensä tapahtuu jos syö kakkua, mutta Liisa oli jo niin tottunut nurinkurisuuksiin, että tavallinen elämä alkoi tuntua jo ajatuksenakin aika tylsältä ja typerältä.

Niinpä hän tarttui toimeen, ja kakku oli äkkiä hotkaistu.

"Yhä kummallisellisempaa ja kummallisellisempaa!", huudahti Liisa (hän oli niin ällistynyt, että sotkeutui vähäksi aikaa täysin sanoissaan). "Nyt venyn kuin isoinkin kaukoputki!" Näkemiin, jalat!" (hän nimittäin katsoi alas jalkoihinsa ja tuskin enää näki niitä, niin kauaksi ne alkoivat jäädä). "Voi pikkuiset jalkaparat, kuka mahtaa pukea teidät nyt kenkiin ja sukkiin? Ainakaan minä en siihen pysty. Olen aivan liian kaukana vaivatakseni päätäni teidän asioillanne: teidän täytyy selvitä omin neuvoin - toisaalta minun on oltava kiltti niille", pohti Liisa, "tai ne eivät ehkä enää kävele sinne minne haluan! Annas kun mietin. Tästedes annan niille uuden saapasparin joka joulu."

Liisa alkoi suunnitella miten se kävisi päinsä. "Ne täytyy toimittaa postitse", hän ajatteli, "mutta kyllä lahjojen lähettäminen omille jaloille mahtaisi tuntua hassulta! Ja osoitekin olisi outo:

Voi ei, kylläpä puhun hulluja!"
Ensimmäinen luku - Jäniksenkolosta alas
Juuri silloin Liisa iski päänsä salin kattoon. Itse asiassa hän oli nyt melkein kolmen metrin mittainen. Viipymättä hän otti pienen kultaisen avaimen pöydältä ja lähti kiiruhtamaan kohti puutarhan ovea.

Liisa-parka! Kyljellään maaten hän pystyi juuri ja juuri tirkistämään puutarhaan, mutta sinne pääseminen oli toivottomampaa kuin koskaan. Hän nousi istumaan ja alkoi taas itkeä.

"Saisit hävetä!", sanoi Liisa, "noin iso tyttö!" (näin saattoi todella sanoa), "vollottaa nyt tuolla tavalla! Lopeta heti!" Mutta hän vain itki ja itki ja vuodatti litroittain kyyneliä, kunnes hänen ympärillään oli iso, kymmenen sentin syvyinen lammikko, joka ulottui melkein puoliväliin salia.

Hetken kuluttua hän kuuli jostakin pienten jalkojen tepsutusta ja kuivasi kiireisesti silmänsä nähdäkseen mitä tuleman piti. Valkea kani teki paluuta. Se oli upeasti pukeutunut: sillä oli toisessa kädessään valkoinen silkkihansikaspari ja toisessa suuri viuhka, ja se lähestyi rivakkaa ravia mutisten samalla itsekseen: "Oi, Kreivitär, Kreivitär! Kylläpä hän julmistuu, jos joutuu odottamaan!" Liisa oli epätoivoinen ja olisi ollut valmis mihin tahansa saadakseen apua, joten kun kani tuli lähelle, hän puhutteli sitä hiljaisella, aralla äänellä: "Jos sallitte, arvon herra - " Kani säpsähti rajusti, pudotti valkoiset silkkihansikkaansa ja viuhkansa ja pinkaisi pimeyteen niin lujaa kuin käpälistään pääsi.

Liisa noukki lattialta viuhkan ja hansikkaat. Koska salissa oli hyvin kuuma, hän leyhytti itseään viuhkalla ja jatkoi samalla puhumistaan: "Herran pieksut! Onpa kaikki kummallista tänään! Ja eilen kaikki oli vielä täysin raiteillaan. Olenkohan minä vaihtunut yöllä? Annas kun mietin: olinko vielä sama kun nousin ylös aamulla? Ihan kuin oloni olisi ollut vähän erilainen. Mutta jos en ole sama, seuraava kysymys kuuluu: 'Kuka ihmeessä oikein olen?' Huh, siinäpä pähkinä purtavaksi!" Ja hän alkoi palauttaa mieleensä tuntemiaan samanikäisiä lapsia tarkistaakseen olisiko hän voinut muuttua joksikin heistä.

"Ainakaan en ole Anna", hän sanoi, "sillä hänellä on pitkät kiharat eikä minulla ole kiharoita lainkaan; en myöskään voi olla Maila, sillä minä tiedän yhtä sun toista kun taas hän, no, hän tietää tosi vähän! Sitä paitsi hän on hän ja minä olen minä ja - voi taivas, onpa tämä hämmentävää! Ehkä pitäisi kokeilla tiedänkö yhä kaiken sen, minkä joskus olen tiennyt. Annas kun mietin: neljä kertaa viisi on kaksitoista, ja neljä kertaa kuusi on kolmetoista, ja neljä kertaa seitsemän on - voi ei, tällä menolla en pääse ikinä kahteenkymmeneen! Mutta viis kertotaulusta: yritetään maantietoa. Lontoo on Pariisin pääkaupunki, ja Pariisi on Rooman pääkaupunki ja Rooma - ei, tämä on aivan väärin, siitä olen varma! Minusta on varmaan tullut Maila! Entäs jos yrittäisin: 'Kuinka voikaan muurahaisen...'?" Hän risti kätensä syliin ja alkoi lausua aivan kuin olisi luetellut ulkoläksyä, mutta hänen äänensä kuulosti käheältä ja kummalliselta eivätkä sanat menneet niin kuin piti:

"Se ei taatusti mennyt oikein", mietti Liisa, ja hänen silmänsä täyttyivät kyynelistä kun hän sanoi: "Siinä tapauksessa minä olen kuin olenkin Maila ja minun täytyy muuttaa siihen tunkkaiseen hökkeliin, jossa on tosi vähän leluja mutta sitäkin enemmän opittavaa! Ei, sen olen päättänyt: jos olen Maila, minä jään tänne! Turha on kenenkään kurkkia tänne alas ja huutaa: 'Tule nyt takaisin ylös, kulta!', sillä silloin minä vain katsahdan ylös ja sanon: 'Kuka minä sitten oikein olen? Kertokaapas ensin se, ja jos haluan olla se henkilö, tulen ylös. Jos taas en, jään tänne alas, kunnes olen joku toinen' - mutta, voi hyvänen aika", huudahti Liisa äkkiä itkuun purskahtaen, "minähän toivon, että joku kurkistaisi tänne alas! Olen lopen väsynyt olemaan täällä aivan yksin!"

Sanottuaan tämän Liisa katsahti käteensä ja yllättyi huomatessaan, että hän oli sujauttanut siihen toisen kanin valkoisista hansikkaista. "Miten minä pystyin tekemään sen? hän kummasteli. "Minä olen varmaan taas kutistunut." Hän nousi, meni pöydän ääreen saadakseen siitä vertailukohteen ja huomasi olevansa nyt vain vähän yli puolen metrin pituinen. Ja hän kutistui koko ajan - pian hän tajusi, että kutistumisen syy oli viuhka jota hän piteli kädessään, ja viskasi sen pois juuri ennen kuin olisi lopullisesti kutistunut kokoon.

"Sepä oli täpärällä!", sanoi Liisa äkillisestä muutoksesta vähän pelästyneenä, mutta mielissään siitä että oli yhä olemassa. "Ja nyt puutarhaan!" Hän juoksi takaisin pikkuovelle niin nopeasti kuin pääsi, mutta voi! Se oli taas kiinni, ja kultainen pikku avain nökötti lasipöydällä aivan niin kuin aikaisemminkin. "Asiat ovat nyt huonommin kuin koskaan", tyttöraukka mietti, "sillä en vielä koskaan, en koskaan, ole ollut näin pieni! Ja kaikille vain tiedoksi, että se on hyvin paha juttu - tosi, tosi paha!"

Näin sanoessaan hän liukastui ja seuraavassa hetkessä - pläsh! - hän oli leukaansa myöten suolavedessä. Ensin hänen mieleensä välähti, että hän oli tainnut pudota mereen - "Siinä tapauksessa pääsen takaisin junalla," hän sanoi itsekseen. (Liisa oli ollut merenrannalla vain kerran elämänsä aikana ja tullut siihen yleiseen johtopäätökseen, että menipä mihin tahansa rannikolle, siellä oli lapsia kaivamassa lapiolla hiekkaa, uimakoppeja, sitten rivi vuokramökkejä ja niiden takana rautatieasema. Pian hän kuitenkin oivalsi olevansa kyynellammikossa, jonka hän itse oli itkenyt kokoon ollessaan liki kolmimetrinen.

"Kunpa en olisi itkenyt niin paljon!", huudahti Liisa uiskennellessaan ja yrittäessään päästä kuivalle maalle. "Onpa osuva rangaistus : hukun omiin kyyneliin! Se olisi taatusti kumma juttu! Toisaalta - kaikki on kummaa tänään."

Juuri silloin Liisa kuuli, kuinka jokin loiski lammessa vähän kauempana jotain ja hän ui lähemmäs saadakseen selville mikä. Ensin hän luuli sitä mursuksi tai virtahevoksi mutta muistaessaan kuinka pieni hän juuri nyt oli tajusi, että se oli vain hiiri joka oli liukastunut ja molskahtanut lampeen niin kuin hänkin.

"Olisikohan mitään mieltä puhua tälle hiirelle? Mietti Liisa. „Kaikki on täällä niin raiteiltaan, että se varmaankin osaa puhua ja oli miten oli, yrittänyttä ei laiteta." Niinpä hän aloitti: "Oi Hiiri, tiedätkö miten tästä altaasta pääsee pois? En jaksa enää uiskennella tässä, oi Hiiri!" Hiiri katsoi häntä uteliaasti, ja hänestä näytti kuin se olisi vinkannut toisella pikku silmällään, mutta mitään se ei sanonut.

"Ehkä se on ulkomaalainen", ajatteli Liisa. "Uskallanpa väittää, että se on ranskalainen hiiri, joka on tullut Vilhelm Valloittajan mukana maahan." (Vaikka Liisa tiesi yhtä sun toista historiasta, hänellä ei ollut kovin selvää käsitystä siitä, milloin mikäkin oli tapahtunut.) Niinpä hän aloitti uudestaan: "Où est ma chatte?", mikä oli ensimmäinen lause hänen ranskankirjassaan. Äkkiä Hiiri loikkasi vedestä ja vapisi kauttaaltaan pelosta. "Voi anteeksi!", ehätti Liisa huudahtamaan pelätessään että oli tullut loukanneeksi eläinparan tunteita. "Unohdin kokonaan, että teikäläiset eivät pidä kissoista!"

"Eivät pidä kissoista!" hiiri kimitti vimmoissaan. "Pitäisitkö itse kissoista, jos olisit minä?"

"No, luultavasti en", sanoi Liisa sovittelevasti. "Älä ole vihainen. Oli miten oli, haluaisin esitellä sinulle kissani Tiinun. Uskon, että alkaisit pitää kissoista, jos vain saisit tavata sen. Se on niin kultainen ja lempeä." Liisa uiskenteli laiskasti lammessa ja jatkoi puolittain itsekseen : "Ja se kellii niin ihanasti takan ääressä ja kehrää, nuolee tassujaan ja pesee naamaansa - ja se on niin ihanan pehmeä, että sitä on pakko aina helliä - ja hiirten pyydystämisessä se on aivan lyömätön - oi, anteeksi!", huudahti Liisa taas, sillä tällä kertaa Hiiren karvat nousivat kauttaaltaan pystyyn ja Liisa oli varma, että se oli sydänjuuriaan myöten loukkaantunut. "Meidän ei ole pakko puhua tästä aiheesta, jos et sitä halua."

"Vai meidän!", kirkui Hiiri ja vapisi hännänpäähän saakka. "Ikään kuin minä ikinä puhuisin tuollaisesta aiheesta! Meidän suku ei ole koskaan voinut sietää kissoja, noita ilkeitä, alhaisia, moukkamaisia otuksia! Älä enää lausu sitä sanaa minun kuulteni!"

"En, en", sanoi Liisa ja kiirehti vaihtamaan puheenaihetta. "Pidätkö sinä - pi-pidätkö sinä koirista?" Hiiri ei vastannut, joten Liisa jatkoi innokkaasti: "Meidän talon lähellä on ihana pieni koira, jonka haluaisin näyttää sinulle! Sellainen pieni kirkassilmäinen terrieri, jolla on hurjan pitkä, kihara ruskea karva! Ja se noutaa kaiken minkä heittää ja se istuu ja kerjää ruokaa ja kaikkea - en muista puoliakaan siitä mitä se osaa - yksi maanviljelijä nimittäin omistaa sen ja hänen mukaansa siitä on tosi paljon hyötyä, se on kullanarvoinen! Hän sanoo, että se tekee selvän kaikista rotista ja - voi luoja" huudahti Liisa surkeana. "Nyt pahoitin taas sen mielen!". Hiiri nimittäin kauhoi poispäin niin lujaa kuin pystyi ja sai mennessään aikaan melkomoisen aallokon.
Toinen luku - Kyynellampi
Liisa maanitteli sitä lempeästi: "Hiiri-kulta! Jos tulet takaisin, niin ei puhuta enää kissoista eikä koiristakaan, kun kerran et pidä niistä!" Kun Hiiri kuuli tämän, se kääntyi ympäri ja ui hitaasti takaisin Liisan luo: sen naama oli aivan kalpea (kiihtymyksestä, ajatteli Liisa) ja se sanoi hiljaisella värisevällä äänellä, "Mennään rantaan, niin kerron sinulle elämäntarinani ja ehkä sitten ymmärrät miksi vihaan kissoja ja koiria."

Oli jo aika lähteä, sillä lampi suorastaan kuhisi siihen pudonneita lintuja ja eläimiä: siellä oli ankka, drontti, papukaija ja kotkanpoika ja monia muita outoja otuksia. Sitten seurue ui Liisan johdolla rantaan.

Rantautunut seurue oli todella kummallisen näköinen - linnuilla ryvettyneet höyhenet, ja muilla eläimillä nahkaan litistynyt turkki - kaikki valuivat vettä, olivat äreitä ja tunsivat olonsa tukalaksi.
Arvoisa Liisan Oikea Jalka, Takkamatto,
Ensimmäinen pulma tietenkin oli miten ne saisivat itsensä kuivaksi. Tästä neuvoteltiin, ja vähän ajan kuluttua Liisa huomasi jutustelevansa niin tuttavallisesti niiden kanssa kuin olisi tuntenut ne koko ikänsä. Liisa kävi jopa pitkän kiistan Papukaijan kanssa, joka alkoi yhtäkkiä murjottaa eikä suostunut sanomaan kuin: "Minä olen vanhempi kuin sinä ja tiedän siis kaiken paremmin." Tätä Liisa puolestaan ei voinut niellä, koska ei tiennyt Papukaijan ikää, ja kun se kieltäytyi sitä ehdottomasti kertomasta, oltiin umpikujassa.
Lähellä Kipinäristikkoa. (rakkaudella Liisa).
Viimein Hiiri, joka tuntui nauttivan jonkinlaista arvovaltaa muiden eläinten keskuudessa, sanoi kovalla äänellä: "Istukaa, te kaikki, ja kuunnelkaa mitä sanon! Minä kuivaan teidät tuossa tuokiossa!" Kaikki istuutuivat heti laajaan rinkiin, jonka keskelle Hiiri asettui. Liisa katsoi sitä kärsimättömästi, sillä hänestä tuntui että saisi kaamean flunssan, ellei kuivuisi hyvin pian.

"Öhöm!", lausui Hiiri tärkeän näköisenä. "Oletteko valmiina? Tämä on on kuivinta mitä tiedän. Hiljaisuutta, pyydän! 'Vilhelm Valloittaja, jonka puolella Paavi oli, sai pian alamaisikseen englantilaiset, jotka janosivat johtajaa ja olivat tottuneet riistoonja valloituksiin. Mercian ja Northumbrian jaarlit Edwin ja Morcar -"

"Yäk!", sanoi Papukaija, ja sitä puistatti.

"Anteeksi kuinka?", sanoi Hiiri kulmiaan rypistäen mutta hyvin kohteliaasti. "Sanoitko jotain?"

"En minä", sanoi Papukaija hätäisesti.

"Luulin ihan, että sanoit," sanoi Hiiri. "Jatkan.'Edwin ja Morcar, Mercian ja Notrhumbrian jaarlit, asettuivat hänen puolelleen ja jopa Stigand, Canterburyn arkkipiispa, katsoi parhaaksi..."

"Katsoi mitä?, kysyi Ankka.

"Katsoi parhaaksi," Hiiri vastasi melko äkeästi: "toki tiedät mitä 'paras' tarkoittaa."
"Kuinka voikaan krokotiilin
"Tiedän kyllä aivan hyvin, mitä 'paras' tarkoittaa, yleensä kun minä katson jotakin", sanoi Ankka, "niin kyseessä on joko sammakko tai mato. Kysymys kuuluu: mitä arkkipiispa katsoi?"
Pyrstökin niin loistaa!
Hiiri sivutti tämän kysymyksen ja kiiruhti jatkamaan: "- 'katsoi parhaaksi mennä Edgar Athelingin kera tarjoamaan Vilhelmille kruunua. Aluksi Vilhelm oli sopuisa. Mutta sitten julkeat normannit...' Onko olo jo parempi, lapsi hyvä?" se kysyi kääntyen Liisan puoleen.
Varmaan vesi armaan Niilin
"Ei, yhtä märkä kuin ennenkin", Liisa sanoi apeasti, "tämä ei tunnu nyt lainkaan auttavan."
Harmaan siitä poistaa.
"Siinä tapauksessa", Drontti sanoi juhlallisesti nousten seisomaan, "ehdotan täten, että kokous keskeytetään ja lanseerataan viivytyksettä innovatiivisempi strategia..."
On liskon yhä kohteliaan
"Puhu niin kuin muutkin!", sanoi Kotkanpoika, "Minä en ymmärrä puoliakaan noista pitkistä sanoista ja mikä pahinta - en usko, että sinäkään ymmärrät!" Sitten Kotkanpoikanen painoi päänsä alas piilottaakseen virneensä ja muutama muu lintu tirskui kuuluvasti.
Kitaovi auki:
"Halusin vain sanoa," sanoi Drontti loukkaantuneella äänellä, "että paras kuivauskeino olisi junttajuoksu."
Olkaa hyvä, sisään vaan,
"Mikä on junttajuoksu", kysyi Liisa - ei oikeastaan siksi, että olisi halunnut tietää, mutta Drontti piti pienen tauon ikään kuin vihjaistakseen, että jonkun pitäisi sanoa jotain, eikä kukaan muu tuntunut haluavan sanoa mitään.
arvon herra hauki!"
"No, peijakas", sanoi Drontti, "parhaiten sen selittää ryhtymällä siihen."

Ensin Drontti piirsi kutakuinkin ympyränmuotoisen kilparadan ("sen tarkalla muodolla ei ole niin väliä", se sanoi,) ja sen jälkeen seurue sijoitettiin sinne tänne radalla. Ei sanottu "paikoillanne, valmiit, hep!", vaan kaikki alkoivat juosta milloin halusivat ja lopettivat milloin halusivat, joten ei ollut kovin helppoa sanoa koska kisa oli ohitse. Kun he olivat juosseet puolisen tuntia eivätkä olleet enää märkiä, Drontti kuitenkin yhtäkkiä huusi: "Juoksu päättyy!" Kaikki kerääntyivät läähättäen sen ympärille ja kyselivät: "No, kuka voitti?"

Vastausta Drontin oli pohdittava pitkään, ja se istui kauan sormi otsallaan. Muut odottivat hiljaa. Viimein Drontti sanoi: " Jokainen voitti, ja kaikkien on saatava palkinto."

"Mutta kuka sitten on palkintojenjakaja?", muut kyselivät kuorossa.

"No, tyttö tietenkin", sanoi Drontti ja osoitti sormellaan Liisaa, ja muu seurue kerääntyi hänen ympärilleen huutaen yhteen ääneen: "Palkintoja! Palkintoja!"

Liisalla ei ollut aavistustakaan mitä tehdä ja epätoivoissaan hän pisti käden taskuunsa ja veti esiin pussillisen hedelmäkaramelleja (onneksi suolavesi ei ollut päässyt valumaan sinne) ja tarjoili niitä palkinnoksi. Niitä riitti täsmälleen yksi pyöreä karamelli kullekin.

"Mutta eikö tytönkin pitäisi saada jokin palkinto", kysyi Hiiri. "Tottakai," Drontti vastasi haudanvakavasti. "Mitä muuta sinulla on taskussasi?", se jatkoi kääntyen Liisaan päin.

"Vain sormustin", huokasi Liisa.

"Ojentaisitko sen minulle", pyysi Drontti.

Niin kaikki kerääntyivät taas Liisan ympärille samalla kun Drontti antoi hänelle sormustimen sanoen juhlallisesti: "Pyydämme nöyrimmästi teitä ottamaan vastaan tämän tyylikkään sormustimen" ja kun se oli saanut lyhyen puheensa päätökseen, kaikki hurrasivat.

Liisa piti tätä näytelmää järjettömänä, mutta kaikki näyttivät niin totisilta, ettei hän kehdannut nauraa. Koska hän ei myöskään keksinyt mitään sanottavaa, hän vain pokkasi, otti sormustimen ja yritti näyttää niin juhlalliselta kuin vain pystyi.

Seuraavana ohjelmanumerona oli hedelmäkaramellien syöminen. Se aiheutti jonkin verran meteliä ja hämminkiä, sillä isommat linnut valittivat ettei karamelli ehtinyt maistua miltään ja pienemmät linnut taas olivat tukehtua ja niitä täytyi läimiä selkään. Viimein kaikki oli kuitenkin ohi, ja he istuutuivat jälleen rinkiin ja pyysivät Hiirtä kertomaan jotakin.

"Sinähän lupasit kertoa minulle elämäntarinasi", sanoi Liisa, "josta myös selviää miksi vihaat - K:ta ja K:ta", hän lisäsi kuiskaten ja puolittain peläten, että Hiiri ottaisi taas nokkiinsa. "Tiedä häntä, se on pitkä ja surullinen!", sanoi Hiiri ja kääntyi huokaisten Liisan puoleen.

"Häntäsi on varmasti pitkä", sanoi Liisa ja käänsi ihmetellen katseensa Hiiren häntään, "mutta miksi sanot sitä surulliseksi?" Edes hiiren puhuessa häntä ei lakannut häntä hämmästyttämästä, joten hänelle muodostui tarinasta suunnilleen tällainen kuva:
Kolmas luku - Junttajuoksu ja mutkikas tarina
"Sinä et kuuntele!", sanoi Hiiri Liisalle ankarasti. "Mitä mietit?"

"Anteeksi", sanoi Liisa nöyrästi, "olit päässyt viidenteen mutkaan asti, vai mitä?"

" Enkä!" kivahti Hiiri vihaisesti.

"Kenkä!", sanoi Liisa heti jo avuliaana ja katsoen innokkaasti ympärilleen. "Autanko sinua panemaan sen jalkaan?"

"Minä en rupea mihinkään sellaiseen", sanoi Hiiri, nousi ja käveli pois. "Loukkaat minua puhumalla tuollaista hölynpölyä!"

"Ei ollut tarkoitus!", Liisa-parka puolustautui. "Mutta kylläpä sinä loukkaannut helposti!"

Hiiri vain murahti vastaukseksi.

"Ihan totta, tule takaisin ja kerro tarina loppuun!", Liisa huusi sen perään. Ja muut yhtyivät kuoroon: "Kerro!" Mutta Hiiri vain pudisti kärsimättömästi päätään ja joudutti tahtiaan.

"Olipa sääli, ettei se suostunut jäämään!", huokasi Papukaija heti kun Hiiri oli hävinnyt näkyvistä. Ja vanha Taskurapu käytti tilaisuutta hyväkseen sanoakseen tyttärelleen: "No niin, muruseni! Olkoon tämä opiksi sinulle, ettei koskaan saa menettää malttiaan!" "Kita kiinni, äiti!" "Sinä saisit kapakalankin kihisemään raivosta!"

"Toivoisinpa, että meidän Tiinu olisi täällä!", lausahti Liisa kohdistamatta sanojaan varsinaisesti kenellekään. " Se hakisi Hiiren äkkiä takaisin!"

"Ja kuka on tämä Tiinu, jos suinkin rohkenen kysyä?", sanoi Papukaija.

Liisa vastasi innoissaan, sillä hän kertoili mielellään lemmikistään. "Tiinu on meidän kissa. Ja ette osaa edes kuvitella, miten ehdoton pakkaus se on pyydystämään hiiriä! Ja huh, näkisittepä sen jahtaamassa lintuja! Kun se näkee pikkulinnun, se hotkaisee sen siinä silmänräpäyksessä!"

Tämä puhe järkytti silminnähden koko seuruetta. Muutama lintu kiirehti heti pois. Vanha Harakka alkoi hädissään kietoa vällyjä ylleen ja huomautti: "Minun on nyt todellakin lähdettävä kotiin, yöilma ei sovi kurkulleni!" Kanarialintu taas huudahti ääni väristen poikasilleen : "No niin, kullannuppuset, nyt yöpuulle!" Vähitellen kaikki lähtivät erilaisiin verukkeisiin vedoten ja Liisa jäi yksin.

"Kunpa en olisi maininnut Tiinua!", hän mietti apeana. "Kukaan ei tunnu täällä pitävän siitä ja kuitenkin se on taatusti maailman paras kissa! Voi, Tiinu-kulta! Näenköhän sinua enää!" Ja sitten Liisa-raukka alkoi taas itkeä, sillä hänestä tuntui hyvin yksinäiseltä ja surkealta. Vähän ajan kuluttua hän kuitenkin kuuli kauempaa taas tepsuttelua ja nosti innokkaasti katseensa toivoen, että Hiiri olisi muuttanut mielensä ja tulisi kertomaan tarinansa loppuun.

Tulija olikin Kani, joka tulla touhotti takaisin ja katseli etsivästi ympärilleen ikään kuin olisi kadottanut jotakin. "Kreivitär!" Kreivitär! Kautta käpälieni! Kautta turkkini pippurin! Hän teloituttaa minut, niin totta kuin näädät ovat näätiä! Mihin ihmeessä olen voinut tiputtaa ne!" Samassa Liisa arvasi, että kani etsi viuhkaansa ja valkoista silkkihansikasparia, ja hänkin alkoi kiltisti tyttönä etsiä niitä, mutta niitä ei näkynyt missään - kaikki tuntui taas muuttuneen toisennäköiseksi sitten lammikossa uiskentelun, ja suuri sali lasipöytineen ja pikkuovineen oli kadonnut jäljettömiin.

Pian kani huomasi etsiskelevän Liisan ja huudahti hänelle vihaisesti: "Kas Miia-Liina, mitä sinä täällä teet? Mars kotiin siitä! Hae minulle pari valkoisia silkkihansikkaita ynnä viuhka! Kipin kapin nyt!" Ja Liisa pelästyi niin pahoin, että lähti oitis juoksemaan Jäniksen osoittamaan suuntaan yrittämättä oikaista sen erehdystä.

"Se luuli minua piiakseen", Liisa mumisi juostessaan. "Kyllä se yllättyy kun saa tietää kuka minä olen! Mutta minun on parasta toimittaa sille hansikkaat ja viuhka - niin, jos nyt enää löydän niitä." Samassa hän saapui soman pikku talon luo, jonka ovessa oli hohtava messinkikilpi. Siihen oli kaiverrettu: "V. KANI". Liisa astui koputtamatta sisään, sillä hän pelkäsi tapaavansa oikean Miia-Liinan ja joutuvansa käännytetyksi talosta ennen kuin löytäisi hansikkaat ja viuhkan.
"Yksi juoppo sanoi kerran
"Kyllä tuntuu oudolta," Liisa sanoi itsekseen, "juosta nyt kanin asioilla! Seuraavaksi minut pestaa varmaan Tiinu!" Ja hän alkoi kuvitella mitä siitä seuraisi: "'Liisa-neiti! Tulepas tänne, kohta lähdetään kävelylle!' 'Tulen heti, lastenhoitaja! Mutta minun täytyy vahtia tätä koloa siihen asti kunnes Tiinu palaa, ettei hiiri pääse karkaamaan.' Paitsi etten usko", jatkoi Liisa "että ne antaisivat Tiinun jäädä taloon, jos se alkaisi tuolla tavalla komennella ihmisiä!"
Vieraana kun hiiriherran:
Sitten hän tuli pieneen siistiin huoneeseen, jossa oli pöytä ikkunan edessä ja pöydän päällä (aivan niin kuin hän oli toivonut) viuhka ja muutama pari pieniä valkoisia silkkihansikkaita. Hän otti viuhkan ja yhden hansikasparin ja oli lähtemässä huoneesta, kun hänen silmänsä osuivat peilin vieressä pieneen pulloon. Siinä ei tällä kertaa ollut lappua, jossa olisi lukenut "JUO MINUT", mutta siitä huolimatta hän kiersi korkin auki ja kohotti pullon huulilleen. "Tiedän, että aina kun syön tai juon täällä, tapahtuu jotakin mielenkiintoista," hän sanoi itsekseen, "joten katsotaan mitä tämä pullollinen saa aikaan. Toivoisin, että se muuttaisi minut taas isoksi, sillä olen aika kyllästynyt olemaan näin pikkuinen!"
„Haastan sinut oikeussaliin
Niin tosiaan kävi, ja paljon nopeammin kuin Liisa osasi odottaa: ennen kuin hän oli juonut puoliakaan, hän huomasi päänsä likistyvän kattoa vasten ja hänen täytyi kumartua, ettei niska olisi murtunut. Hän pani pullon kiireesti takaisin ja sanoi itselleen: "Tämä riittää - toivottavasti en kasva enää. En tällaisenakaan mahdu ulos ovesta - voi, kunpa en olisi juonut niin paljon!"
Ja syytän siellä sinua. - Ökisitkö: „mutta mutta..?
Mutta oli liian myöhäistä toivoa sitä! Liisa kasvoi kasvamistaan, ja pian hänen oli pakko laskeutua kontalleen. Eikä kestänyt kauan, kun edes kontallaan ei enää mahtunut, joten hän kokeili auttaisiko että meni makuulle, nojasi toisella kyynärpäällä ovea vasten ja kietoisi toisen kätensä pään ympärille. Mutta hän kasvoi yhä vaan, ja viimeisenä keinona hän pisti toisen kätensä ulos ikkunasta ja toisen takkaan ja lausahti: "Enempää en voi enää tehdä muuta. Miten minulle oikein käy?"
Oltava on oikeutta! Sepä
Liisan onneksi pieni taikapullo oli nyt menettänyt tehonsa eikä hän kasvanut enää, mutta yhä oli hyvin tukalaa, ja koska ulospääsyn mahdollisuutta ei tuntunut olevan, ei ihme että Liisa oli onneton.
huvittais sinua ja
"Kotona oli paljon mukavampaa" Liisa-parka ajatteli. "Siellä en sentään koko ajan kasvanut ja kutistunut vuorotellen eivätkä minua määräilleet kaiken maailman hiiret ja kanit. Melkein toivon, etten olisi mennyt siihen kaninkoloon - mutta silti - silti - onhan tällainen elämä on aika jännää! Mitä ihmettä minulle on oikein tapahtunut! Kuvittelin aina ennen kun luin satuja, ettei sellaisia asioita koskaan oikeasti tapahdu, ja tässä minä nyt olen, keskellä satua! Minusta pitäisi kirjoittaa kirja, totta totisesti! Ja kirjoitankin, kunhan kasvan isoksi - mutta minähän olen jo iso", hän lisäsi murheen murtamana. "Ainakaan täällä en enää mahdu kasvamaan yhtään tämän isommaksi."
kaksin verroin minua!
"Mutta siinä tapauksessa," Liisa ajatteli, "vanhenenko koskaan? Se olisi tavallaan lohdullista - ei ikinä vanhaksi akaksi - mutta sitten olisi aina läksyjä päntättävänä! Huh, siitä en pitäisi!"
Hiiri vastas tällä lailla:
"Voi sinua hupsua Liisaa!", hän vastasi itselleen, "Kuinka täällä voi tehdä läksyjä? Täällä on hädin tuskin tilaa sinulle, saati sitten koulukirjoille!"
"Ohhoh, onhan oikeus vailla raatia ja
Ja näin hän jatkoi, puolusti vuoroin toista ja vuoroin toista kantaa ja sai loppujen lopuksi aikaan melkoisen keskustelun; mutta muutaman minuutin kuluttua hän lopetti kuullessaan ulkoa ääntä.
Tuomareita ajan hukkaa
"Miia-Liina! Miia-Liina!", sanoi ääni. "Hae heti hansikkaat!" Sen jälkeen portaista kuului tepsuttelua. Liisa tiesi, että kani oli tullut etsimään häntä, ja hän vapisi niin että koko talo tärähteli. Hän ei muistanut olevansa nyt noin tuhat kertaa kania suurempi, joten hänellä ei olisi ollut mitään syytä pelätä sitä.
Suorastaan."
Kani tuli ovelle ja koetti avata sitä, mutta koska ovi aukeni sisäänpäin ja Liisan kyynärpää painoi sitä tiukasti, se ei onnistunut. Liisa kuuli kanin mutisevan itsekseen: "Siinä tapauksessa kierrän talon toiselle puolelle ja menen ikkunasta sisään."
"Minä olen tuomari,
" Sitä et kyllä tee!" ajatteli Liisa, ja kun hän vähän aikaa odotettuaan kuvitteli kuulevansa kanin ikkunan alla, hän ojensi nopeasti kätensä ja kouraisi ilmaa. Liisa ei saanut mitään kiinni mutta kuuli vienon kirkaisun, tömähdyksen ja rikkoutuvan lasin kilinää, mistä hän päätteli että kani oli mahdollisesti pudonnut kurkkulavan tai sen tapaisen päälle.
Vastas vanha juomari.
Seuraavaksi kuului kanin vihainen ääni: "Petteri! Petteri! Missä olet?" Ja sitten kuului ääni, jota Liisa ei ollut aiemmin kuullut, "Täällähän mä, isäntä! Omenoita etsimässä."
Olen myöskin valamies
"Vai omenoita etsimässä!", ärähti kani. "Hoi, tule auttamaan minut pois täältä!" (Lisää rikkoutuvan lasin kilinää.)
Ja tuomitsen sinut kuolemaan."
"Sanohan, Petteri, mikä tuo tuolla ikkunassa oikein on?"

"No, mutta isäntä, sehän on jonkun räpylä!" (Tämä oli sen tapansa sanoa "käsi".)

"Vai käsi? Senkin aasi! Että tuonkokoinen käsi! Sehän täyttää koko ikkunan!

"Niinpä näkyy, mutta silti se on räpylä."

"Oli miten oli, sillä ei ole mitään asiaa täällä. Mene ottamaan se pois!"

Seurasi pitkä hiljaisuus, ja Liisa kuuli vain silloin tällöin kuiskauksia, kuten "Toki, isäntä, mutten pidä siitä, en yhtään, en yhtään!" "Tee niin kuin sanon, senkin pelkuri!" Lopulta Liisa ojensi taas kätensä ja kouraisi uudestaan ilmaa. Tällä kertaa kuului kaksi kirkaisua ja lisää rikkoutuvan lasin kilinää. "Onpa siellä monta kurkkulavaa!", Liisa mietti. "Mitähän ne tekevät seuraavaksi? Jos ne vetävät minut ulos ikkunasta, niin sitä parempi - voi kunpa ne pystyisivät siihen! Sen tiedän, että minä en halua jäädä tänne enää sekunniksikaan!"

Hän odotti jonkin aikaa kuulematta mitään. Viimein kuului pienten rattaiden räminää ja kiivasta puheensorinaa. Sanat hän tulkitsi näin: "Missä toiset tikkaat ovat? - Miten niin, yhdethän minun piti tuoda. Toiset on Villellä. - Ville, haepas ne tänne! - "Tässä, paa ne tätä nurkkaa vasten. - Ei kun sido ne ensin yhteen, ei ne ulotu vielä puoliväliinkään. - Oho, no, kyllä ne välttää, älä nipota - Hei, Ville! Ota tästä köydestä kiinni. - Kestääköhän katto? - Varo tota irtonaista kattotiiltä - Voi ei, se putoaa! Päät alas!" (kova rysäys) - "No, kukas tuon teki? - Kai se oli Ville. - Kukas tonne savupiippuun sitten menee? - En ainakaan mä! Sä saat mennä! - En mee! - Ville saa mennä. - Hei, Ville! Isäntä sanoo, että sun täytyy mennä savupiippuun!"

"Voi ei! Ville siis pakotetaan tulemaan tänne savupiipun kautta", sanoi Liisa itsekseen. "Kylläpäs Villeä nyt hyppyytetään! Enpä haluaisi mistään hinnasta olla Villen pöksyissä. Takka on kyllä ahdas, mutta luulisin pystyväni potkaisemaan vähän!"

Liisa veti savupiipussa olevan jalkansa niin alas kuin pystyi ja odotti kunnes kuuli, kuinka jokin pieni elukka (hänellä ei ollut aavistustakaan mikä) rapisteli vaivalloisesti savupiipussa aivan hänen yläpuolellaan. Sitten hän mutisi itsekseen: "Tässä sinulle, Ville!" ja potkaisi kipakasti ja odotti mitä tuleman piti.

Ensimmäiseksi hän kuuli joukkion huutavan kuorossa: "Siellä Ville menee!" ja sitten kanin sanovan: "Te siellä aidan vieressä, napatkaa se!" Seurasi hiljaisuus ja sitten uusi äänten sekamelska - "Tue sen päätä! - Konjakkia ja sassiin! - Älkää tukehduttako sitä. - Miltäs tuntui, vanha veikko? Mitä oikein tapahtui? Anna kuulua!"

Vihdoin kuului heikko, väpäjävä ääni. ("Se on Ville", ajatteli Liisa), "No, enpä tiedä - Ei enempää, kiitti vaan; kaikki on okei - mutta oon aivan liian pyörällä päästä kertoakseni teille mitään - tajusin vain että joku tulee mua kohti kuin vieteriukko ja mä sinkoon ilmaan kuin avaruusraketti!"

"Niinpä, teit, vanha veikko!", sanoivat muut.

"Tuikataan talo tuleen!", kanin ääni sanoi ja Liisa huusi niin kovaa kuin pystyi, "Jos sen teette, lähetän Tiinun kimppuunne!"

Välittömästi tuli hiirenhiljaista, ja Liisa ajatteli: "Mitähän ne tekevät seuraavaksi? Jos niillä olisi yhtään järkeä, ne ottaisivat katon pois." Parin minuutin kuluttua ne alkoivat taas liikuskella, ja Liisa kuuli kanin sanovan, "Alkajaisiksi riittää varmaan kärryllinen."

"Kärryllinen mitä? " ajatteli Liisa. Sitä hänen ei tarvinnut aprikoida kauan, sillä seuraavassa hetkessä ikkunaan ropisi pikkukivien sade ja jokunen niistä osui hänen kasvoihinsa. "Tästä teen kyllä lopun", hän mutisi itsekseen ja kiljaisi, "Älkää tehkö tuota uudestaan!" Seurasi uusi hiirenhiljaisuus.
Neljäs luku - Kani pistää Villen asialle
Liisa pani yllätyksekseen merkille, että lattialle pudottuaan kivet alkoivat muuttua pieniksi kakuiksi, ja hänellä välähti: "Jos syön yhden noista kakuista, niin kokoni varmasti taas muuttuu. Ja koska en enää pysty kasvamaan suuremmaksi, niin kai väkisinkin pienenen."

Liisa siis nielaisi yhden kakuista ja huomasi ilokseen alkavansa oitis kutistua. Heti kun hän oli riittävän pieni mahtuakseen ovesta, hän juoksi ulos talosta ja löysi aikamoisen sakin pikkueläimiä ja lintuja ulkona odottamassa. Keskellä oli Ville, onneton liskoparka, ja kaksi marsua piteli sitä ja juotti sille jotakin pullosta. Heti kun Liisa ilmestyi näkyviin, kaikki säntäsivät hänen luokseen, mutta hän juoksi niin lujaa kuin pääsi ja huomasi pian olevansa turvassa tuuhean metsän keskellä.

"Ensimmäiseksi minun täytyy kasvaa omaan kokooni", Liisa pohti vaellellessaan metsässä. "Ja toiseksi täytyy löytää takaisin siihen ihanaan puutarhaan. Se lienee viisainta."

Suunnitelma epäilemättä kuulosti suurenmoiselta, suorastaan nerokkaan yksinkertaiselta. Ainoa vaikeus oli, että hänellä ei ollut harmainta aavistusta miten toteuttaa se. Hän tähyili vimmatusti puiden lomaan, kunnes aivan hänen päänsä yläpuolelta kantautuva pieni terävä haukahdus sai hänet katsahtamaan ylös.

Valtava koiranpentu katsoi Liisaa ylhäältä suurilla pyöreillä silmillään ja ojensi arasti toisen tassunsa Liisaa kohti. "Voi sinua ressukkaa!" Liisa tyynnytteli sitä ja yritti viheltää sille, mutta ajatuskin siitä, että koira saattaisi olla nälkäinen, kauhistutti häntä suunnattomasti, sillä siinä tapauksessa se mitä todennäköisimmin söisi hänet suuhunsa kaikesta tyynnyttelystä huolimatta.

Ymmärtämättä oikeastaan itsekään mitä teki, Liisa noukki maasta pienen kepin ja ojensi sen kohti pentua. Tämä sai pennun hypähtämään ilmaan yhtaikaa kaikilla jaloillaan. Se haukahti ilosta, ryntäsi keppiä päin ja oli retuuttelevinaan sitä. Jottei olisi jäänyt pennun alle, Liisa livahti suuren ohdakkeen taakse, mutta heti kun hän ilmaantui toiselta puolelta esiin, koira ryntäsi keppiä kohti ja säntäili pää kolmantena jalkana janoten päästä sen kimppuun. Liisan mieleen tuli, että tämähän oli aivan kuin olisi leikkinyt kuormahevosen kanssa ja pelännyt minä hetkenä hyvänsä tallautuvansa sen kavioihin. Ja hän juoksikin uudestaan ohdakkeen ympäri, jolloin pentu alkoi hyökkäillä keppiä kohti: se juoksi hyvin lyhyen matkaa kerrallaan eteenpäin ja pitkän matkaa taaksepäin ja haukkui koko ajan käheästi, kunnes se lopulta istui alas jonkin matkan päähän läähättäen ja kieli kidasta ulos roikkuen suuret silmät puoliummessa.

Liisa käytti tilaisuutta hyväkseen ja pinkaisi pakoon ja juoksi kunnes oli aivan uupunut ja pennun haukunta kuului enää vaimeana.

"Olipa se kaikesta huolimatta ihana pikku koiranpentu!" sanoi Liisa nojautuessaan leinikkiä vasten lepäämään ja leyhytellessään itseään yhdellä sen lehdistä. "Olisi ollut hauskaa opettaa sille temppuja, jos - jos vain olisin ollut oikeaa kokoa! Laupias taivas! Melkein unohdin, että minun täytyy taas kasvaa suureksi. Katsotaanpas - miten se järjestyy? Täytyy kai syödä tai juoda jotain, mutta ratkaiseva kysymys kuuluu: ' Mitä?'"

Ratkaiseva kysymys oli nimenomaan, mitä. Liisa näki ympärillään kukkia ja ruohonkorsia, mutta ei mitään mikä olisi näyttänyt tarkoitukseen sopivalta syötävältä tai juotavalta. Hänen lähellään kasvoi iso, melkein hänen korkuisensa sieni ja vilkaistuaan sen alle ja molemmille sivuille ja taakse hän tajusi että aivan yhtä hyvin voisi katsoa mitä sen päällä oli.

Hän ojentautui varpaisilleen, kurkisti sienen lakin reunan yli ja huomasi tuijottavansa silmästä silmään isoa sinistä toukkaa, joka istui sienen päällä kädet puuskassa ja poltti pitkää vesipiippua välittämättä vähääkään Liisasta tai mistään muustakaan.

Jonkin aikaa Toukka ja Liisa katsoivat toisiinsa hiljaisuuden vallitessa: viimein Toukka otti vesipiipun suustaan ja puhutteli Liisaa raukealla ja uneliaalla äänellään.

"Kukas sinä olet", kysyi Toukka.

Se ei ollut kovinkaan rohkaiseva keskustelunavaus. Arastellen Liisa vastasi: "Tu-tuskin tiedän itsekään juuri nyt - toki tiedän kuka olin, kun nousin tänä aamuna, mutta luulenpa muuttuneeni jo monta kertaa joksikuksi muuksi sen jälkeen."

"Mitä sinä tuolla tarkoitat," kysyi Toukka tylysti. "Sano suoraan!"

"En taida osata sanoa sitä suoraan," sanoi Liisa, "koska tänään kaikki on mennyt vähän vinoon, ymmärrät varmaan?"

"En ymmärrä", sanoi Toukka.

"Valitettavasti en osaa sanoa sitä sen selvemmin," Liisa vastasi hyvin kohteliaasti, "lähinnä siksi, etten ymmärrä sitä oikein itsekään, ja on hyvin hämmentävää olla niin monen kokoinen yhden päivän aikana."

"Ei minusta", sanoi Toukka.

"No, ehkä sinä et ole kokenus sitä vielä," sanoi Liisa, "mutta kunhan muutut koteloksi - ja niin tapahtuu vielä joku päivä - ja sen jälkeen perhoseksi, niin luulisi sen jo tuntuvan hiukan kummalliselta, vai mitä?"

"Ei hiukkaakaan", vastasi Toukka.

"No, ehkä se ei tunnu sinusta siltä," sanoi Liisa, "mutta ainakin tiedän, että minusta se tuntuu kummalliselta!"

"Sinusta!" tuhahti Toukka halveksivasti, "kuka sinä olet?"

Ja näin palattiin taas keskustelun alkupisteeseen. Liisaa vähän ärsytti Toukan tapa antaa hyvin lyhyitä vastauksia, ja hän suoristi ryhtinsä ja sanoi tuimasti: "Minusta sinun pitäisi ensin kertoa minulle kuka sinä olet."

"Miksi", kysyi Toukka.

Kiperä kysymys sekin, ja koska Liisalle ei juolahtanut mieleen yhtään hyvää syytä ja Toukka tuntui lisäksi olevan perin töykeällä tuulella, Liisa kääntyi kannoillaan ja lähti.

"Tule takaisin", Toukka huusi hänen peräänsä. "Minulla on tärkeää asiaa!"

Se kuulosti kiistatta jo lupaavammalta. Liisa kääntyi ja tuli takaisin.

"Olet liian malttamaton", sanoi Toukka.

"Siinäkö kaikki?" sanoi Liisa yrittäen parhaansa mukaan niellä kiukkunsa.

"Ei," sanoi Toukka.

Liisa päätti jäädä vielä hetkeksi aikaa odottamaan - eihän hänellä ei ollut muutakaan tekemistä ja ehkä Toukka lopulta kertoisi hänelle jotakin kuulemisen arvoista. Vähän aikaa kului Toukan vain pössytellessä piippuaan, mutta viimein se oikaisi käsivartensa, otti vesipiipun taas suustaan ja sanoi, "Sinä siis uskot muuttuneesi?"

"Ainakin pelkään muuttuneeni", sanoi Liisa. "En enää muista asioita niin hyvin kuin ennen - enkä pysy samankokoisena kymmentä minuuttia kauempaa!"

" Mitä sinä et muista?" sanoi Toukka.

"No, yritin sanoa ' Kuinka voikaan muurahaisen..., mutta suustani tuli jotain ihan muuta!", Liisa vastasi apeasti.

"Toista perässä: ' Vaarilla on saari ", sanoi Toukka.

Liisa risti kätensä ja aloitti:
Viides luku - Toukka antaa neuvoja
"Se ei mennyt oikein", sanoi Toukka.

"Ei ihan oikein," myönsi Liisa arasti, "jotkut kohdat vähän muuntuivat."

"Se oli pielessä alusta loppuun saakka," sanoi Toukka ykskantaan. Seurasi lyhyt hiljaisuus.

Toukka puhui ensin.

"Minkä kokoinen haluaisit olla?" Toukka kysyi.

"No, en minä ole niin tarkka koon suhteen," ehätti Liisa sanomaan, "sitä ei vain haluaisi muuttua niin usein, näetkös."

" En näe", sanoi Toukka.

Liisa ei sanonut mitään. Kukaan ei ollut koskaan tässä määrin kiistänyt hänen sanomisiaan, ja hänestä alkoi tuntua että menettäisi pian malttinsa.

"Oletko tyytyväinen tuollaisena?", kysyi Toukka.

"No, haluaisin olla vähän isompi, jos suinkin sopii," sanoi Liisa, "on kurjaa olla kymmensenttinen."

"Se on kuule oikein hyvä koko!" kivahti Toukka äkeästi kohottautuen pystyasentoon (se oli täsmälleen kymmensenttinen).

"Mutta minä en ole tottunut siihen", Liisa-polo puolustautui surkeana. Ja hän ajatteli itsekseen: "Kunpa nämä otukset eivät loukkaantuisi niin helposti!"

"Kyllä siihen tottuu ajan myötä", sanoi Toukka ja pani taas vesipiipun suuhunsa ja alkoi polttaa.

Tällä kertaa Liisa odotti kärsivällisesti, kunnes toukka taas puhkesi puhumaan. Hetken kuluttua se otti vesipiipun suustaan, haukotteli pari kertaa ja puisti itseään. Sitten se kapusi alas sieneltä ja ryömi ruohikkoon huomattaen mennessään: "Toinen puoli tekee sinut pidemmäksi ja toinen puoli lyhyemmäksi."

" Minkä toinen puoli? Minkä toinen puoli?" Liisa mietti itsekseen.

"Sienen", sanoi Toukka aivan kuin Liisa olisi lausunut kysymyksen ääneen, ja samassa Toukka oli tiessään.

Liisa tutki sientä hetken mietteliäänä ja yritti hahmottaa, mitkä sen kaksi puolta oikein olivat. Koska sieni oli täysin pyöreä, kysymys oli perin visainen. Viimein hän kuitenkin kurotti kätensä sen ympärille niin pitkälle kuin ylettyi ja mursi kummallakin kädellään pienen palasen.
"Vaari olet vanha jäärä
"Siis kumpi on kumpi?" hän mumisi itsekseen ja näykkäisi oikeassa kädessään olevasta palasesta nähdäkseen mitä tapahtuisi. Seuraavassa hetkessä hän tunsi leukansa iskevän johonkin: se oli osunut hänen jalkaansa!
Puhkes poika puhumaan.
Tämä käänne kauhistutti häntä melko lailla, mutta hänestä tuntui ettei ollut hetkeäkään hukattavana, koska hän kutistui nopeaa tahtia. Niinpä hän ryhtyi heti syömään toista palasta. Hänen leukansa oli painautunut niin lähelle jalkaterää, että hän saattoi töin tuskin aukaista suutaan, mutta viimein hän onnistui siinä ja nielaisi vasemman käden palasesta murusen.
Vähissä on hiusten määrä
"No niin, pää on taas ylhäällä!" sanoi Liisa riemuissaan mutta samassa hän taas hätääntyi huomatessaan, että olkapäät olivat kadonneet. Alas katsoessaan hän näki pelkkää valtaisaa kaulaa, joka näytti nousevan kuin varsi hänen allaan vellovasta vihreiden lehtien merestä.
Päälläs seisot silti vaan!"
"Mitä peijakasta tuo kaikki vihreä oikein on?" sanoi Liisa. "Entä minne olkapääni ovat joutuneet? Ja voi ei, käsiraukat, miksi ihmeessä ne näe teitä?" Hän liikutteli käsiään puhuessaan, mutta sillä ei tuntunut olevan mitään vaikutusta lukuun ottamatta vähäistä vihreiden lehtien havinaa jossain kaukana alhaalla.
Vaari vastas: Ennen aina
Koska näytti siltä, ettei Liisasta voinut käsiä pään korkeudelle, hän yritti taivuttaa päätään niiden luo ja hän pani ihastuneena merkille, että hänen kaulansa oli kuin käärme joka taipui helposti joka suuntaan. Hän oli juuri onnistunut kaartamaan kaulan alas viehkelle mutkalle ja aikoi sukeltaa lehtien sekaan (jotka hän itse asiassa tunnisti niiden puiden latvoiksi, joiden alla hän oli vaellellut) kun terävä sähähdys sai hänet vetäytymään kiireesti takaisin. Häntä päin oli lentänyt iso kyyhkynen, ja se mätki siivillä hänen kasvojaan.
aivojani kovin varoin,
"Käärme", kirkui Kyyhkynen.
Nykyään ei aivot paina:
"Minä en ole käärme!" sanoi Liisa närkästyneenä. "Jätä minut rauhaan!"
Harvoin edes seison jaloin!
"Käärmepä käärme", toisti Kyyhkynen, nyt jo hieman lauhkeammin, ja lisäsi sitten vähän kuin nyyhkäisten: "Olen yrittänyt kaikkeni, mutta mikään ei tunnu auttavan!"
Poika toisti tätä seikkaa:
"En ymmärrä hitustakaan siitä mitä puhut," sanoi Liisa.
Kuule sinä vanha läski,
"Olen kokeillut puiden juuria ja olen kokeillut rantapenkereitä ja olen kokeillut pensaikkoja," Kyyhkynen jatkoi kiinnittämättä Liisan huomiota, "mutta ne käärmeet! Niille ei riitä mikään!"
Yhä heität kuperkeikkaa,
Liisa oli vielä enemmän ymmällään mutta ajatteli, ettei ollut mitään mieltä jatkaa ennen kuin Kyyhkynen oli sanonut sanottavansa.
Kuka sinut siihen käski?
"Aivan kuin munien hautomisessa ei olisi tarpeeksi," Kyyhkynen sanoi, "vaan minun täytyy jtähystää käärmeiden varalta päivät pääksytysten! Ei ihme, etten ole nukkunut silmäystäkään kolmeen viikkoon!"
Aikaa sitten, vaari laski,
"Ikävää, että sinua on kiusattu", sanoi Liisa, asia alkoi vähitellen valjeta.
hankin notkeussalvaa.
"Ja juuri kun olin löytänyt metsän korkeimman puun," jatkoi Kyyhkynen ääni kimakoituen, "ja juuri kun luulin, että olin viimein päässyt niistä eroon, ne keksivät kiemurrella alas taivaasta!"
Se on halpaa, markan aski,
"Mutta minä en ole käärme, ihan totta!" sanoi Liisa. "Minä olen - tuota - olen -"
osta pois jos kalvaa!
"No, mikä sinä sitten olet?" sanoi Kyyhkynen. "Huomaan kyllä, että yrität hädissäsi keksiä jotakin!"

"Mi-minä olen pikkutyttö," sanoi Liisa ja melko epäilevästi muistellessaan kaikkia päivän aikana läpikäymiään muutoksia.

"Uskottava tarina, tosiaan!" sanoi Kyyhkynen syvästi halveksien. "Olen nähnyt koko lailla pikkutyttöjä, mutta en yhtäkään jolla olisi tuollainen kaula! Ehei! Käärme sinä olet, eikä sitä auta kieltää. Veikkaanpa, että seuraavaksi väität, ettet ole koskaan syönyt yhtäkään munaa!"

"Toki minä olen syönyt munia," sanoi Liisa, joka puhui aina totta, "mutta pikkutytöthän syövät munia siinä kuin käärmeetkin."

"En usko sitä," sanoi Kyyhkynen, "mutta jos syövät, niin no, silloinhan he ovat tietynlaisia käärmeitä, vai mitä? Muuta en osaa sanoa."

Ajatus oli Liisalle niin uusi, että hän oli tovin hiljaa, mikä tarjosi Kyyhkyselle tilaisuuden lisätä: "Sinä etsit munia, sen minä kyllä tiedän, joten mitä väliä sillä on, oletko pikkutyttö vai käärme?"

"Sillä on paljon väliä minulle", sanoi Liisa kiireesti, "enkä sitä paitsi etsi munia, ja vaikka etsisinkin, en haluaisi sinun muniasi, en näet pidä raaoista munista."

"No häivy sitten täältä!" sanoi Kyyhkynen happamasti ja asettui takaisin pesäänsä. Liisa kyyristyi puiden lomaan niin hyvin kuin pystyi, sillä hänen kaulansa takertui vähän väliä oksiin ja hänen täytyi aina silloin tällöin pysähtyä irrottamaan sitä. Hetken kuluttua hän muisti, että hänellä oli yhä sienenpalaset kädessään, ja hän ryhtyi huolellisesti napostelemaan vuorotellen toisesta kädestä ja sitten toisesta. Välillä hän suureni ja välillä pieneni, kunnes hänen onnistui saada itsensä tavallisen kokoiseksi.

Siitä oli niin pitkän aikaa kun hän oli viimeksi ollut likikään oikean kokoinen, että aluksi se tuntui oudolta, mutta pian hän tottui siihen ja alkoi taas puhua itselleen, niin kuin hänellä oli tapana: "No niin, puolet suunnitelmastani on nyt toteutettu! Kovin hämmentäviä nämä kaikenlaiset muutokset! En voi koskaan olla varma minkälainen olen seuraavassa hetkessä. Nyt kuitenkin olen taas oikean kokoinen. Seuraavaksi täytyy päästä takaisin siihen ihanaan puutarhaan - mitenhän se onnistuu?" Siinä samassa hän saapui aukiolle, jossa oli alun toista metriä korkea pieni talo.

"Asuupa tuolla keitä hyvänsä," ajatteli Liisa, "heitä ei voi millään lähestyä tämän kokoisena - hehän pelästyisivät kuoliaiksi!" Niinpä hän alkoi napsia taas oikean käden palasta eikä yrittänytkään mennä talon lähelle ennen kuin oli kutistunut parikymmensenttiseksi.

Liisa pysähtyi hetkeksi katsomaan taloa ja ihmetteli mitä tekisi seuraavaksi, kun yhtäkkiä metsästä juoksi livreepukuinen lakeija (Liisa päätteli hänen olevan lakeija, koska hänellä oli livreepuku: jos Liisa olisi puntaroinut asiaa pelkästään kasvojen perusteella, hän olisi pitänyt sitä kalana), joka kolkutti rystysillään äänekkäästi ovea. Oven aukaisi toinen livreepukuinen lakeija -sillä taas oli pyöreät kasvot ja suuret sammakonsilmät. Liisa huomasi, että molemmilla lakeijoilla oli puuteroitu peruukki. Häntä halutti kovasti kuulla mitä oikein oli meneillään, joten hän ryömi metsän suojasta vähän lähemmäksi kuuntelemaan.

Kalalakeija aloitti ottamalla kainalostaan suuren kirjeen, melkein yhtä suuren kuin se itse, ja ojensi kirjeen toiselle sanoen hyvin juhlallisesti: "Kreivittärelle. Kutsu Herttakuningattarelta tulla pelaamaan krokettia." Konnalakeija toisti lauseen, samaan juhlalliseen sävyyn vain sanojen järjestystä muuttaen: "Herttakuningattarelta. Kutsu Kreivittärelle tulla pelaamaan krokettia."

Sitten molemmat kumarsivat syvään, ja niiden peruukit sotkeutuivat toisiinsa.

Liisaa nauratti niin paljon, että hänen oli pakko juosta takaisin metsään etteivät ne kuulisi häntä, ja kun hän kurkisti seuraavan kerran, oli Kalalakeija poissa ja toinen istui maassa oven vieressä tuijotellen typerän näköisenä taivaalle.

Liisa meni arasti ovelle ja koputti.

"Koputtaminen ei auta yhtään", sanoi lakeija. "Kahdestakin syystä. Ensinnäkin minä olen samalla puolella ovea kuin sinäkin. Toiseksi ne pitävät sisällä niin kovaa meteliä, ettei kenelläkään ole mitään mahdollisuutta kuulla sinua." Sisältä todellakin kuului eriskummallista meteliä - toistuvaa parkumista ja aivastelua ja aina välillä kilinää, aivan kuin lautanen tai kattila olisi mennyt säpäleiksi.

"Ole sitten ystävällinen", sanoi Liisa, "ja kerro miten pääsen sisään."

"Koputtamisesta voisi olla iloa, jos välissämme olisi ovi," lakeija jatkoi kiinnittämättä huomiota Liisaan. "Katsos, jos sinä olisit esimerkiksit sisällä, voisit koputtaa ja minä voisin päästää sinut ulos." Lakeija katseli puhuessaan koko ajan taivaalle, mitä Liisa piti äärimmäisen epäkohteliaana. "Mutta ehkä se ei mahda sille mitään", Liisa sanoi itselleen, "sen silmät ovat niin lähellä päälakea. Mutta oli miten oli, kyllä se voisi sentään kysymyksiin vastata. - Miten minä pääsisin sisään", Liisa toisti.

"Minä aion istua tässä," lakeija sanoi, "huomiseen asti..."

Samassa talon ovi aukeni ja iso lautanen lensi ulos lakeijan päätä hipoen: lautanen sipaisi sen nenää ja pirstoutui takana olevaan puuhun.

"...tai ehkä ylihuomiseen," lakeija jatkoi yhtä tyynesti, ihan kuin mitään ei olisi tapahtunut.

"Miten minä pääsisin sisään," Liisa kysyi uudestaan hieman kovemmalla äänellä.

" Pitäisikö sinun päästä sisään?" sanoi lakeija. "Se on katsos perustava kysymys."

Sitä se eittämättä oli, mutta Liisa ei pitänyt siitä, että se noin vain ilmoitettiin. "Näillä otuksilla," hän mutisi itsekseen, "on kyllä ikävä tapa keskustella. Vähemmästäkin sekoaa!"

Lakeija katsoi tilaisuuden sopivaksi ja toisti oman huomautuksensa hieman muunnellussa muodossa. "Minä aion istua tässä," se sanoi, "aina silloin tällöin päiväkausia."

"Mutta mitä minä sitten teen?" sanoi Liisa.

"Mitä lystäät," sanoi lakeija ja alkoi vihellellä.

"Höh, tuon kanssa on turha yrittää puhua," Liisa parahti epätoivoisena, "se on täysi idiootti!" Ja hän avasi oven ja meni sisään.

Ovi johti suoraan suureen keittiöön, joka oli täpötäynnä savua: Keskellä istui Kreivitär kolmijalkaisella jakkaralla ja hoivasi vauvaa; keittäjätär oli lieden ääressä hämmentämässä pataa, joka näytti olevan täynnä keittoa.

"Tuossa keitossa on selvästikin liikaa pippuria," Liisa sanoi itsekseen sikäli kuin aivastukseltaan pystyi.

Ainakin ilmassa oli liikaa pippuria. Jopa Kreivitär aivasti vähän väliä, ja vauva taas aivasteli ja parkui taukoamatta. Keittiössä oli vain kaksi olentoa, jotka eivät aivastelleet, nimittäin keittäjätär sekä iso kissa, joka makasi lieden edustalla ja virnisti korviaan myöten.

"Voisitteko kertoa minulle," sanoi Liisa hieman arasti, koska ei ollut varma oliko hyvien tapojen mukaista puhutella, "miksi teidän kissanne virnistää tuolla tavalla?"

"Se on Hangon kissa ja siinä syy," sanoi Herttuatar. "Possu!"

Viimeisen sanan Kreivitär äsähti niin äkisti ja ankarasti, että Liisa konsanaan hätkähti. Mutta kun hän huomasi, että huuto oli tarkoitettu vauvalle eikä hänelle, hän rohkaistui ja jatkoi: "En tiennytkään, että Hangon kissat aina virnistävät. Itse asiassa en tiennyt, että kissat edes osaavat virnistää."

"Kaikki kissat osaavat," sanoi Herttuatar, "ja useimmat myös tekevät niin."

"Minä en tiedä yhtäkään kissaa, joka osaa," sanoi Liisa kohteliaasti ja mielissään siitä, että keskustelu oli päässyt alkuun.

"Sinä nyt et tiedä mistään mitään," sanoi Kreivitär, "ja se on totinen tosi."

Liisa ei lainkaan pitänyt huomautuksen sävystä ja päätteli, että varmaan olisi parasta alkaa keskustella jostain muusta. Hänen miettiessään seuraavaa puheenaihetta keittäjätär otti padan tulelta ja ryhtyi oitis heittelemään Kreivitärtä ja vauvaa millä tahansa mikä käteen osui - ensin lensi hiilihanko, ja sitä seurasi paistinpannujen, lautasten ja vatien virta. Kreivitär ei ollut niitä huomaavinaan, ei silloinkaan kun häneen osui, ja vauva parkui joka tapauksessa niin kamalasti, että oli mahdotonta sanoa oliko siihen sattunut vai eivät.

"Varokaa nyt vähän", Liisa huusi ja hyppi kauhun vallassa. "Oi, ja siinä oli mennä yksi lapsiparan nöpönenä", hän lisäsi kun jättiläismäinen paistinpannu viisti pelottavan läheltä vauvan nenää ja liki vei sen mukanaan.

"Jos kaikki pitäisivät huolta vain omista asioistaan, maailma pyörisi paljon nopeammin kuin nyt", Kreivitär ärähti.

"Mikä ei olisi välttämättä hyvä asia," sanoi Liisa ja ilahtui samassa saadessaan hyvän tilaisuuden hieman leveillä tiedoillaan. "Ajatelkaa nyt miten se vaikuttaisi päivän ja yön vuorotteluun! Maapallolta menee nähkääs kaksikymmentäneljä tuntia pyörähtää kerran..."

"Ja kerrasta poikki," sanoi Herttuatar, "Siis pää poikki!"
Kuudes luku - Possuja ja pippuria
Liisa vilkaisi kauhuissaan keittäjättäreen nähdäkseen ottaisiko tämä neuvosta vaarin, mutta tämä hämmenteli niin kiivaasti soppaansa ettei kuullut, joten Liisa jatkoi: "Kaksikymmentäneljä tuntia, muistaakseni, vai onko se sittenkin kaksitoista? Minä - "

"Äh, älä minulta kysy", sanoi Kreivitär. "Olen aina inhonnut numeroita!" Ja sitten hän taas heijasi lasta ja viritti sille jonkinlaisen kehtolaulun ravistellen sitä rajusti jokaisen säkeen päätteeksi:

KERTOSÄE

(johon keittäjätär ja vauva yhtyivät):

Laulun toisessa säkeistössä Kreivitär alkoi viskellä lasta kiivaasti ilmaan, ja pikkuraukka ulvoi niin, että Liisa tuskin kuuli sanat:

"Tässä! Saat hoitaa sitä vähän aikaa, jos tahdot!" Kreivitär sanoi Liisalle nakatessaan vauvan hänelle. "Krokettipeli alkaa kohta, ja minun täytyy laittautua valmiiksi". Ja niine hyvineen hän kiirehti pois. Keittäjätär heitti hänen peräänsä paistinpannun, mutta se meni niukasti ohi.

Liisa sai vauvan vaivoin kiinni, sillä se oli perin kummallisen muotoinen olento ja sen kädet ja jalat sojottivat joka suuntaan. "Ihan kuin meritähti," ajatteli Liisa. Pikkurukka tuhisi kuin höyrykone Liisan napatessa sen, ja se vuorotellen käpertyi ja suoristi itsensä taas, joten parin ensimmäisen minuutin ajan Liisalla oli täysi työ pidellä sitä.

Heti kun oli saanut pitävän otteen vauvasta (se piti vääntää tavallaan solmuun ja sen oikeasta korvasta ja vasemmasta jalasta oli pidettävä tiukasti kiinni, jottei se rimpuilisi irti) Liisa vei sen ulos raittiiseen ilmaan. "Jos en ota tätä vauvaa mukaani," Liisa ajatteli, "nuo varmasti tappavat sen kohta. Olisi hengenvaarallista jättää se tänne heitteille!" Hän sanoi nämä sanat ääneen ja pikkuotus röhkäisi vastaukseksi (se ei siis enää aivastellut). "Älä röhki", sanoi Liisa, "se ei ole kaunista."

Vauva röhkäisi uudestaan, ja Liisa tarkkaili huolestuneena sen kasvoja saadakseen selville mikä sitä vaivasi. Sillä oli epäilemättä melkomoinen pystynenä, itse asiassa se muistutti pikemminkin kärsää kuin nenää. Sen silmätkin olivat vauvan silmiksi perin pienet - ylipäänsä Liisa ei pitänyt lainkaan näkemästään. "Ehkä se sittenkin vain nyyhkäisi," hän sanoi ja katsoi sitä uudestaan silmiin nähdäkseen oliko niissä kyyneliä.

Ei, kyyneliä niissä ei ollut. "Jos aiot oikeasti muuttua possuksi, kultaseni," Liisa totesi vakavasti, "en halua olla enää missään tekemisissä kanssasi. Joten varo vähän!" Pikkuraukka nyyhkäisi jälleen (tai röhkäisi, vaikea sanoa kumpaa) ja sitten he olivat hetken hiljaa.

Liisa oli juuri uppoamassa mietteisiinsä. "Mitä minä tämän otuksen kanssa sitten kotona tekisin?" Samassa se röhkäisi taas ja niin rajusti, että Liisa vilkaisi hätääntyneenä sen kasvoja. Enää ei voinut erehtyä: kyseessä oli possu, ei enempää eikä vähempää, ja Liisasta tuntui että olisi järjetöntä kanniskella sitä enää mukanaan.

Hän siis laski otuksen maahan ja tunsi helpotusta nähdessään, kuinka se lönkytti metsään. "Jos se olisi kasvanut isoksi, siitä olisi tullut hirveän ruma lapsi, mutta nyt siitä tulee varmaankin ihan komea sika" Liisa ajatteli ja alkoi muistella muita tuntemiaan lapsia, jotka voisivat käydä hyvinkin possuista, ja hän oli juuri sanomassa itselleen, "jos vain tietäisi oikean tavan muuttaa ne..." kun hän pienoiseksi järkytyksekseen huomasi Hangon kissan istuvan puunoksalla avian lähellä.

Kissa vain virnisti Liisan nähdessään. Liisan mielestä se kyllä vaikuttaa hyväluontoiselta, mutta sillä oli erittäin pitkät kynnet ja iso liuta hampaita, joten hänestä tuntui, että oli parasta kohdella sitä kunnioittavasti.

"Hangon kisu," Liisa aloitti aika arasti, sillä hän ei ollut lainkaan varma pitäisikö se tästä nimestä, mutta se vain virnisti entistä leveämmin. "Hyvä, toistaiseksi se ainakin on mielissään," ajatteli Liisa ja jatkoi: "Kertoisitko minulle mihin suuntaan täältä pitäisi lähteä?"

"Se riippuu aika paljon siitä mihin haluat mennä," vastasi kissa.

"Ei sillä niin väliä...," sanoi Liisa.

"Sitten on se ja sama mihin suuntaan menet," sanoi kissa.

"...kunhan vain pääsen johonkin," Liisa lisäsi selitykseksi.

"No, mutta se onnistuu varmasti, kunhan vain kävelet tarpeeksi pitkään", sanoi kissa.

Liisa ymmärsi, ettei tätä käynyt kiistäminen, joten hän kokeili toista kysymystä: "Minkälaista väkeä täälläpäin asustelee?"

" Tuossa suunnassa," sanoi kissa viittoen oikealla käpälällään, "asuu Hattu Hassinen ja tuossa suunnassa," se jatkoi viittoen vasemmalla, "asuu Maaniskuun rusakko. Mene kumman luo haluat - molemmat ovat umpihulluja."

"Mutta en minä halua hullujen luo," Liisa huomautti.

"Ei auta," sanoi kissa, "me ollaan kaikki hulluja täällä. Minä olen hullu. Sinä olet hullu."

"Mistä sinä muka tiedät, että mina olen hullu?" sanoi Liisa.
"Aina poikaas parjaa, pauhaa!
"Sinun on pakko olla," sanoi kissa, "tai muuten et olisi tullut tänne."
Jos aivastaa, niin heti lyö.
Liisan mielestä tuo ei todistanut mitään. Hän kuitenkin jatkoi: "Ja mistä sinä tiedät olevasi hullu?"
Se tahallaan vain rikkoo rauhaa,
"Ensinnäkin," vastasi kissa, "koirat ei ole hulluja. Vai mitä?"
se on pelkkä ilkityö.
"Eivät kai," vastasi Liisa.

"No, katsos," kissa jatkoi, "koira murisee kun se on vihainen ja heiluttaa häntäänsä kun se on iloinen. Minä taas murisen kun olen tyytyväinen ja heilutan häntääni kun olen vihainen. Siispä olen hullu."

" Minä kutsuisin sitä kehräämiseksi enkä murisemiseksi," sanoi Liisa.
"Äää! Äää! Äää!"
"Kutsu miksi ikinä haluat." sanoi kissa. "Oletko menossa tänään pelaamaan krokettia kuningattaren kanssa?"

"Mieli kyllä tekisi," sanoi Liisa, "mutta minua ei ole vielä kutsuttu."
"Aina pauhaan, parjaan poikaa,
"Tavataan sitten siellä," sanoi kissa ja katosi.
jos aivastaa, niin heti lyön.
Siitä Liisa ei juuri yllättynyt, hän alkoi jo tottua kummallisuuksiin. Hän ei ollut edes ehtinyt kääntää katsettaan, kun kissa jo palasi samaan paikkaan.
Kas, pippuria täällä saa
"Kuinkas kakaralle muuten kävi?" kysyi kissa. "Melkein unohdin kysyä."
vaikka kesken aamuyön!
"Se muuttui possuksi," Liisa vastasi ykskantaan, ikään kuin kissan tilapäisessä katoamisessa ei olisi ollut mitään epätavallista.
"Äää! Äää! Äää!"
"Niin arvelinkin," sanoi kissa ja katosi taas.

Liisa odotteli vähän aikaa puolittain toivoen, että näkisi kissan uudelleen, mutta sitä ei kuulunut, ja niinpä hän alkoi kävellä siihen suuntaan, jossa Maaniskuun rusakko kuulemma asusteli. "Hattupäitä olen nähnyt ennenkin," hän sanoi itselleen, "Maaniskuun rusakko on varmasti paljon kiintoisampaa nähtävää ja ehkä, koska on toukokuu, se ei ole aivan raivohullu - ei ainakaan niin hullu kuin, hmm, maaniskuussa..." Todettuaan tämän Liisa vilkaisi ylös, ja siellä kissa taas istui puun oksalla.

"Sanoitko possuksi vai tossuksi?" kysyi kissa.

"Possuksi," vastasi Liisa, "kunpa et tekisi tuollaisia katoamistemppuja, minua alkaa huimata!"

"Hyvä on," sanoi kissa ja tällä kertaa se katosi hitaasti: ensin hävisi hännänpää ja viimeiseksi virnistys, joka muun kissan kadottua jäi vielä vähäksi aikaa paikalleen.

"Jopas nyt jotakin! Olen usein nähnyt kissan ilman virnistystä," mietti Liisa, "mutten vielä koskaan virnistystä ilman kissaa! Enpä ole koskaan nähnyt mitään noin kummaa!"

Pian Liisa jo saapui Maaniskuun rusakon talolle: paikasta ei voinut erehtyä, koska savupiiput olivat korvan muotoiset ja katto oli karvaa. Talo oli niin iso, ettei hän halunnut mennä lähemmäksi ennen kuin oli haukkaissut vielä palan vasemmassa kädessä pitelemästään sienestä, ja se kasvatti hänet puolen metrin pituiseksi. Senkin jälkeen Liisa lähestyi taloa arkaillen. "Entä jos se on sittenkin raivohullu", hän pohti. "Ehkä olisi sittenkin pitänyt mennä tapaamaan Hattu Hassista!"

Talon edessä olevan puun siimekseen oli katettu pöytä, jonka äärellä Maaniskuun rusakko ja Hattu Hassinen joivat teetä. Niiden välissään istui Murmeli, joka nukkui sikeästi. Maaniskuun rusakko ja Hattu Hassinen käyttivät Murmelia tyynynä, nojasivat kyynärpäitään siihen ja puhuivat sen ylitse. "Tuo ei voi olla Murmelista kovinkaan mukavaa," ajatteli Liisa, "mutta toisaalta se nukkuu eikä kai välitä."

Pöytä oli iso mutta kaikki kolme olivat ahtautuneet samaa nurkkaukseen. "Ei ole tilaa! Ei ole tilaa!", ne huusivat nähdessään Liisan lähestyvän. "Siinähän on paljon tilaa!" sanoi Liisa närkästyneenä ja istuutui isoon nojatuoliin pöydän toisessa päässä.

"Ota tilkka viiniä", kehotti Maaniskuun rusakko.

Liisan katse kiersi koko pöydän, mutta katettuna ei ollut muuta kuin teetä. "En näe missään viiniä", hän huomautti.

"Sitä ei ole", huomautti Maaniskuun rusakko.

"Siinä tapauksessa et ollut kovin kohtelias tarjotessasi sitä," sanoi Liisa äkeästi.

"Etkä sinä ollut kovinkaan kohtelias istuutuessasi pöytään kutsumatta," vastasi Maaniskuun rusakko.

"En tiennyt, että tämä oli sinun pöytäsi," sanoi Liisa, "se on katettu paljon useammalle kuin kolmelle."

"Sinun pitäisi ehdottomasti leikkauttaa tukkasi," sanoi Hattu Hassinen. Hän oli tuijottanut Liisaa uteliaasti jo jonkin aikaa ja avasi nyt vasta suunsa.

"Ei pitäisi mennä henkilökohtaisuuksiin," napautti Liisa jo vähän topakammin. "Se on hyvin epäkohteliasta."

Hattu Hassinen tuijotti Liisaa silmät ymmyrkäisinä mutta tyytyi vain kysymään: "Mitä yhteistä on korpilla ja kirjoituspöydällä?"

"No niin, nyt alkoi hauskanpito!" ajatteli Liisa. "Hyvä, että alkavat kysellä arvoituksia - enköhän pysty tuon arvaamaan...", hän lisäsi ääneen.

"Tarkoitatko, että pystyt keksimään vastauksen", Maaniskuun rusakko sanoi. "Tismalleen," sanoi Liisa.

"Sitten sinun pitäisi sanoa mitä tarkoitat," jatkoi Maaniskuun rusakko.

"Niinhän minä sanon," Liisa vastasi hädissään, "ainakin - ainakin tarkoitan mitä sanon - ja sehän on sama asia, vai mitä."

"Ei lainkaan sama asia!" sanoi Hattu Hassinen. "Aivan yhtä hyvin voisit väittää, että 'näen mitä syön' on sama asia kuin 'syön mitä näen'!"

"Aivan yhtä hyvin voisit väittää," lisäsi Maaniskuun rusakko, "että 'haluan sen minkä saan' on sama asia kuin 'saan sen minkä haluan'!"

"Aivan yhtä hyvin voisit väittää," lisäsi Murmeli, joka ilmeisesti puhui unissaan, "että 'hengitän aina kun nukun' on sama asia kuin 'nukun aina kun hengitän'!"

"Sinun kohdallasi se onkin sama asia," sanoi Hattu Hassinen ja siihen keskustelu lopahti. Seurue istui hetken aikaa hiljaa Liisan yrittäessä muistella kaikkea mitä tiesi korpeista ja kirjoituspöydistä, eikä se ollut paljon.

Hassinen rikkoi hiljaisuuden ensimmäisenä. "Monesko päivä tänään on on?" hän sanoi kääntyen Liisan puoleen. Hän oli ottanut kellon taskustaan ja katsoi sitä levottomana ravistellen sitä vähän väliä ja kuunnellen sitä korvaansa vasten.

Liisa mietti vähän aikaa ja vastasi sitten: "Neljäs."

"Kaksi päivää pielessä!" huoahti Hassinen. "Minähän sanoin, ettei se sopisi öljyksi!" hän lisäsi tuimasti Maaniskuun rusakolle.

"Se oli parasta voita," pyyteli Maaniskuun rusakko anteeksi.

"Nii-in, mutta siihen on meni murusia," Hassinen murisi, "sinun ei olisi pitänyt levittää sitä leipäveitsellä."

Maaniskuun rusakko otti kellon ja katsoi sitä synkästi. Sitten se kastoi kellon teehen ja katsoi sitä taas mutta ei keksinyt sen parempaa sanottavaa kuin oli jo sanonut: "Se oli parasta voita, usko pois."

Liisa oli kurkkinut uteliaana olkapään yli. "Onpa hassu kello", hän huudahti. "Se kertoo mikä kuukaudenpäivä on mutta ei sitä mitä kello on!"

"Miksi sen pitäisi?" mumisi Hassinen. "Kertooko sinun kellosi mikä vuosi on?"

"Ei tietenkään," Liisa vastasi valppaasti, "mutta se johtuu siitä, että vuosi pysyy niin kauan samana."

"Mikä pätee täsmälleen minun kellooni," sanoi Hassuri.

Liisa oli täysin ymmällään. Huomautuksessa ei tuntunut olevan mitään järkeä, vaikka Hassinen käytti ihan tavallisia sanoja. "En ihan ymmärrä sinua," Liisa sanoi niin kohteliaasti kuin saattoi.

"Murmeli nukkuu taas," sanoi Hassinen ja kaatoi kuumaa teetä sen nenänpäähän.
Seitsemäs luku - Hullut teekutsut
Murmeli ravisti päätään kärsimättömästi ja lausui silmät yhä ummessa: "Ilman muuta, ilman muuta; juuri samaa olin itsekin sanomassa."

"Oletko jo ratkaissut arvoituksen?" Hassinen kysyi kääntyen taas Liisan puoleen.

"En ole, luovutin," Liisa vastasi. "Mikä on oikea vastaus?"

"Ei aavistustakaan," sanoi Hassinen.

"Ei minullakaan," sanoi Maaniskuun rusakko.

Liisa huokaisi työlästyneenä. "Minusta te voisitte kuluttaa aikanne paremminkin," hän sanoi, "kuin tuhlaamalla sitä arvoituksiin, joihin ei ole ratkaisua."

"Jos tuntisit Ajan yhtä hyvin kuin minä," sanoi Hassinen, "et puhuisi sen tuhlaamisesta. Aikaa pitää sanoa häneksi."

"Nyt en ymmärrä," sanoi Liisa.

"Tietenkään et!" Hattu Hassinen äyskäyisi niskojaan nakellen. "Veikkaanpa, ettet ole koskaan edes puhunut Ajan kanssa." "Luultavasti en," vastasi Liisa varovasti, "mutta kerran sain ajan hammaslääkäriin ja..."

"Ahaa! Se selittää kaiken," sanoi Hassinen. "Aika ei siedä hampaansa poraamista. Mutta jos nyt pysyttelet hyvissä väleissä hänen kanssaan, hän tekee kellollesi mitä ikinä haluat. Oletetaan esimerkiksi, että kello on yhdeksän aamulla ja sinun pitäisi mennä hammaslääkäriin. Sinun ei tarvitse kuin vähän vihjata Ajalle, niin jopas kello pyörähtää yhdessä vilauksessa ympäri! Puoli kaksi, lounasaika!"

("Kunpa olisikin," supisi Maaniskuun rusakko.)

"Se olisi varmaan hienoa," sanoi Liisa mietteliäästi, "mutta siinä tapauksessa - minulla ei olisi vielä nälkä."

"Ei ehkä ensi alkuun," sanoi Hassinen, "mutta kello pysyisi puoli kahdessa niin kauan kuin haluaisit."

"Näinkö sinä teet?" Liisa kysyi.

Hattu Hassinen pudisti surullisena päätään. "En minä!" se vastasi. "Me riideltiin viime maaniskuussa - juuri ennen kuin tuo tuli hulluksi, nimittäin - " (hän osoitti teelusikallaan Maaniskuun rusakkoa), "- se tapahtui Herttakuningattaren järjestämässä suuressa konsertissa, ja minun piti laulaa:

Ehkä tiedätkin tämä laulun?"

"Olen kuullut jonkun vähän saman tapaisen", sanoi Liisa.

"Se jatkuu näin," Hassinen sanoi.

Murmeli ravisti itseään ja alkoi laulaa unissaan: "Tuiki, tuiki, tuiki, tuiki..." ja jatkoi niin pitkään, että sitä täytyi nipistää jotta sen sai lopettamaan.

"Olin hädintuskin saanut yhden säkeistön loppuun," kertoi Hattu Hassinen, "kun Herttakuningatar säntäsi pystyyn ja parkaisi: 'Se tappaa aikaa! Pää poikki!'"

"Hirveän julmaa", huudahti Liisa.

"Ja aina siitä asti," Hassinen lisäsi pahoilla mielin, "Aika on kieltäytynyt kaikesta mitä häneltä pyydän. Nyt kello on aina kuusi."

Samassa Liisalla välähti. "Siksikö täällä on nämä iltateetarvikkeet?", hän kysyi.

"Siksipä juuri," huokaisi Hassinen, "on aina teeaika emmekä ehdi edes tiskata välillä."

"Siirryttekö siis pöydän ympäri?" Liisa sanoi.

"Juuri niin," sanoi Hassinen, "sitä mukaa kun astiat on käytetty."

"Mutta mitä tapahtuu kun palaatte taas alkuun?", Liisa uskalsi kysyä.

"Eiköhän jo vaihdeta aihetta," Maaniskuun rusakko keskeytti haukotellen. "Minua alkaa kyllästyttää. Nuori neiti voisi kertoa meille tarinan."

"Pelkään pahoin, etten osaa ainuttakaan," sanoi Liisa säikähtäen ehdotusta.

"No siinä tapauksessa Murmeli kertoo!", Hassinen ja Maaniskuun rusakko huusivat. "Herää, Murmeli!" Ja ne nipistivät sitä molemmilta puolilta.

Murmeli avasi hitaasti silmänsä. "En minä nukkunut," se kähisi heikosti. "Kuulin kaiken mitä te kaverit sanoitte."

"Kerro meille tarina!", sanoi Maaliskuun rusakko.

"Kerro!", aneli Liisa.

"Ja nopeasti sittenkin," lisäsi Maaniskuun rusakko, "taikka nukahdat uudestaan ennen kuin pääset loppuun."

"Olipa kerran kolme pientä siskosta," Murmeli aloitti kiireesti, "ja niiden nimet olivat Elli, Salli ja Lilli, ja ne elivät kaivon pohjalla..."

"Millä he elivät", kysyi Liisa, joka oli hyvin kiinnostunut syömiseen ja juomiseen liittyvistä asioista.

"Ne elivät siirapilla," vastasi Murmeli hetken mietittyään.

"Eivät he voineet," sanoi Liisa hyväntahtoisesti. "Siitä tulisi sairaaksi."

"Sairaita ne olivatkin," sanoi Murmeli, " hyvin sairaita."

Liisa yritti hetken kuvitella minkälaista olisi tällainen eriskummallinen elämä, mutta se oli liian hämmentävää, joten hän jatkoi: "Mutta miksi he elivät kaivon pohjalla?"

"Ota vähän lisää teetä," Maaniskuun rusakko sanoi Liisalle avian vakavissaan.

"Minä en ole ottanut vielä mitään," Liisa vastasi loukkaantuneena, "joten en voi ottaa lisääkään."

"Tarkoitat kai, ettet voi ottaa enää vähempää," sanoi Hassinen, "ainahan voi ottaa enemmän."

"Sinulta ei kysytty mitään," sanoi Liisa.
'Tuiki, tuiki kärpänen
"Kukas nyt menee henkilökohtaisuuksiin", Hassinen kysyi voitonriemuisesti.
iltaisin sua kyttäilen.'
Liisa ei oikein tiennyt mitä vastata, joten hän otti vähän teetä ja voileipää ja kääntyi sitten Murmelin puoleen ja toisti kysymyksensä: "Miksi he asuivat kaivon pohjalla?"

Murmeli mietti taas tovin ja sanoi sitten: "Se oli siirappikaivo."

"Ei sellaisia olekaan!" Liisa aloitti ärtyneenä mutta Hattu Hassinen ja Maaniskuun rusakko hyssyttelivät "Shh! Shh!" ja Murmeli huomautti happamasti: "Jos et osaa olla kohteliaampi, niin on varmaan parasta, että kerrot itse tarinan loppuun."

"Ei, ei, jatka!" Liisa sanoi nöyrästi. "En enää keskeytä sinua. Kai nyt yksi siirappikaivo voi olla olemassa!"
"'Korkealla surraat vaan
"Vai että yksi!" tuhahti Murmeli närkästyneenä. Se suostui kuitenkin jatkamaan. "Ja niin nämä kolme pientä siskosta - ne näet harjoittelivat piirtämistä..."
taivaan tahra olet maan.'
"Mitä he piirsivät?" sanoi Liisa unohtaen tyystin lupauksensa.

"Siirappia," sanoi Murmeli, tällä kertaa hetkeäkään miettimättä.

"Haluan puhtaan kupin," keskeytti Hattu Hassinen, "jokainen siirtyköön yhden paikan eteenpäin."

Itse hän siirtyi puhuessaan ja Murmeli seurasi häntä. Maaniskuun rusakko siirtyi Murmelin paikalle, ja Liisa otti aika vastentahtoisesti Maaniskuun rusakon paikan. Hassinen oli ainoa, joka hyötyi paikanvaihdoksesta; Liisa oli melko lailla huonommalla paikalla kuin ennen, koska Maaniskuun rusakko oli juuri kaatanut kannullisen maitoa lautaselleen.

Liisa ei halunnut enää loukata Murmelia, joten hän aloitti hyvin varovaisesti: "Mutta nyt en ymmärtänyt. Mistä he saivat siirappia?"

"Vesikaivosta saa vettä," sanoi Hassinen, "joten luulisi, että siirappikaivosta saisi siirappia - vai mitä, tollo?"

"Mutta saako sitä, jos on kerran siellä kaivossa," Liisa sanoi Murmelille sivuuttaen tahallaan äskeisen huomautuksen.

"Ei aina," sanoi Murmeli: "mutta he olivatkin siellä monta kertaa."

Tämä vastaus sai Liisan niin sekaisin, että hän antoi Murmelin jatkaa jonkin aikaa ilman keskeytyksiä.

"Ne harjoittelivat piirtämistä," sanoi Murmeli haukotellen ja hieroen silmiään, sillä sitä nukutti kovasti, "ja ne piirsivät kaikenlaista - kaikkea mikä alkaa S:llä..."

"Miksi S:llä?" sanoi Liisa.

"Miksi ei?", sanoi Maaniskuun rusakko.

Liisa vaikeni.

Murmeli oli nyt ummistanut silmänsä ja oli torkahtamaisillaan, mutta Maaniskuun rusakon nipistettyä sitä se heräsi vinkaisten ja jatkoi: "- mikä alkaa S:llä niin kuin sudenkuoppia, siltoja, sieluja ja samoja - joskus sitä nähkääs sanoo vaikka 'se ja sama' - vaan onko kukaan nähnyt koskaan piirrosta samasta!"

"Toden totta, nyt kun kysyt," sanoi Liisa, joka oli edelleen aika sekaisin, "Enpä oikein tiedä..."

"Siinä tapauksessa sinun ei pitäisi pavata suutasi," sanoi Hattu Hassinen.

Tällaista epäkohteliaisuutta Liisa ei voinut enää sietää: sydämistyneenä hän nousi ylös tuolistaan ja käveli tiehensä. Murmeli nukahti heti, eivätkä toiset kaksi kiinnittäneet hänen poistumiseensa mitään huomiota, vaikka hän vilkaisi muutaman kerran taakseen oikeastaan toivoen, että ne kutsuisivat hänet takaisin. Viimeisen kerran vilkaistessaan hän näki, kuinka ne yrittivät tunkea Murmelia teepannuun.

"Tuonne en ainakaan enää mene", Liisa sanoi puikkiessaan puiden välissä. "Taatusti typerimmät teekutsut missä olen kuunaan ollut!"

Siinä samassa hän huomasi yhdessä puussa oli oven, joka johti rungon sisään. "Tämäpä outoa", hän ajatteli. "Mutta tänään kaikki on outoa. Yhtä hyvin voin mennä saman tien sisään."

Hän huomasi päätyneensä jälleen siihen isoon saliin pienen lasipöydän viereen. "Ja tällä kertaa hoidan homman paremmin," hän sanoi itsekseen ja otti ensin pienen kultaisen avaimen ja avasi puutarhaan johtavan oven. Sitten hän ryhtyi napsimaan sientä (hän oli säilyttänyt yhtä palasta taskussaan) kunnes oli noin kolmenkymmenen sentin mittainen, käveli pikkukäytävän läpi ja sitten - hän oli vihdoinkin kauniissa puutarhassa värikkäiden kukkapenkkien ja viileiden lähteiden keskellä.

Puutarhan sisääntuloaukon vieressä kasvoi iso ruusupuu, jonka valkoisia ruusuja kolme puutarhuria maalasivat touhukkaasti punaisiksi. Liisa piti sitä hyvin outona ja asteli vähän lähemmäksi katsomaan. Juuri kun hän oli saapumaisillaan niiden luokse, hän kuuli yhden puutarhureista sanovan: "Varo vähän, Viitonen! Roiskit koko ajan päälleni!"

"En voi sille mitään," sanoi Viitonen happamasti. "Seiska tönii minua käteen."

Se sai Seiskan havahtumaan, ja se sanoi: "Niinpä niin, Viitonen! Syytä vain aina toisia!"

" Sinun olisi parasta pitää suusi kiinni!", sanoi Viitonen. "Viimeksi eilen kuulin Herttakuningattaren sanovan, että sinut pitäisi mestata!"

"Ja minkä ihmeen takia?", sanoi se, joka oli puhunut ensimmäisenä.

"Ei kuulu sinulle, Kakkonen", sanoi Seiska.

"Kylläpä vain kuuluu," sanoi Viitonen. "Ja minä sanon syynkin - sinä veit kokille tulppaaninsipuleita tavallisten sijasta."

Seiska nakkasi pensselinsä maahan ja äityi: "Täytyy sanoa, että mitään niin epäreilua..." Samassa sen silmät näkivät Liisan, joka seisoi vieressä katselemassa ja oitis se hillitsi itsensä. Muutkin kääntyivät katsomaan, ja kaikki kolme kumarsivat syvään.

"Kertokaahan miksi oikein maalaatte noita ruusuja", sanoi Liisa hieman arasti.

Viitonen ja Seiska eivät vastanneet vaan katsoivat Kakkosta. Kakkonen alkoi kuiskia: "No katsokaa, neiti, asiat ovat sillä lailla, että tähän olisi pitänyt tulla punainen ruusupuu ja me istutettiin vahingossa valkoinen. Ja jos Herttakuningatar saa sen selville, meiltä pannaan päät poikki. Joten, neiti, me tässä yritämme parhaamme ennen kuin hän tulee, jotta...." Samalla hetkellä Viitonen, joka oli huolissaan vilkuillut puutarhan poikki, huusi: "Herttakuningatar! Herttakuningatar!", ja kaikki kolme puutarhuria heittäytyivät päistikkaa mahalleen makaamaan. Kuului monien jalkojen töminää, ja Liisa etsi katseellaan uteliaana Herttakuningatarta.

Ensin saapui kymmenen sotilasta, joilla oli kädessään nuija. Puutarhurien tavoin olivat sotilaatkin kuin litteitä suorakaiteita kulmista lähtevine käsineen ja jalkoineen. Niiden perässä tuli kymmenen hovimiestä ruutukuvioin koristelluissa asuissaan, ja ne kävelivät pareittain niin kuin sotilaatkin. Sitten näkyviin ilmestyivät hovin lapset: myös näitä somia olentoja oli kymmenen, ja ne hyppelivät iloisesti käsi kädessä, ja niiden puvut oli koristeltu sydämmenkuvin. Seuraavaksi saapuivat vieraat, jotka olivat pääasiassa kuninkaita ja kuningattaria; heidän keskeltään Liisa tunnisti myös Valkean kanin: se säksätti hermostuneesti ja hymyili kaikelle mitä sanottiin eikä huomannut Liisaa ohi mennessään. Sitten tulivat Herttasotitas kantaen kuninkaan kruunua purppuranpunaisella samettityynyllä, ja koko tämän mahtipontisen saattueen jäljessä astelivat HERTTAKUNINGAS ja HERTTAKUNINGATAR.

Liisa aprikoi, pitäisikö hänenkin asettua maahan vatsalleen niin kuin kolme puutarhuria, mutta hän ei muistanut koskaan kuulleensa, että juhlasaattueisiin liittyisi sellaista sääntöä; "ja mitä mieltä olisi järjestää kulkueita," hän ajatteli, "jos kaikki joutuisivat makaamaan vatsallaan, eivätkä voisi nähdä niitä?" Niinpä hän jäi seisomaan paikoilleen ja odottamaan mitä tuleman pitää.

Kun saattue saapui Liisan kohdalle, kaikki pysähtyivät katsomaan häntä ja kuningatar penäsi: "Kuka tämä on?" Hän osoitti sanansa Herttasotamiehelle, joka vain kumarteli ja hymyili vastaukseksi.

"Idiootti", ärjähti kuningatar puistellen kärsimättömästi päätään, ja kääntyen Liisan puoleen hän kysyi: "Mikä on nimesi, lapsukainen?"

"Nimeni on Liisa, Teidän majesteettinne," sanoi Liisa kohteliaasti mutta lisäsi ajatuksissaan, "Hyvänen aika, nehän ovat vain pelikortteja. Ei niitä tarvitse pelätä!"

"Ja keitä nämä sitten ovat?", sanoi kuningatar osoittaen kolmea puutarhuria, jotka makasivat ruusupuun alla; ne nimittäin makasivat vatsallaan eikä kuvio niiden selkäpuolella ollut samanlainen kuin muilla korttipakan jäsenillä, joten hän ei voinut tietää olivatko ne puutarhureita, sotilaita vai hovimiehiä vaiko hänen omia lapsiaan.

"Mistä minä sen tietäisin?" vastasi Liisa yllättyen itsekin rohkeudestaan. "Asia ei kuulu minulle."

Kuningattaren kasvoille nousi kiukunpuna, ja tuijotettuaan Liisaa hetken kuin villipeto hän alkoi huutaa: "Pää poikki! Pää..."

"Pötypuhetta!", huudahti Liisa päättäväisesti ja kuuluvasti, mikä sai kuningattaren vaikenemaan.

Kuningas laski kätensä kuningattaren käsivarrelle ja sanoi kainosti: "Malta nyt, rakkaani, hänhän on vasta lapsi!"

Kuningatar käänsi miehelleen äkäisesti selkänsä ja komensi sotilasta, "Käännä ne ympäri!"

Sotilas totteli ja käänsi puutarhurit varovaisesti toisella jalallaan.

"Nouskaa ylös" huusi kuningatar kimakasti, ja puutarhurit ponkaisivat seisaalleen ja alkoivat kumarrella kuninkaalle, kuningattarelle, lapsille ja kaikille muillekin.

"Lopettakaa!", kirkui Kuningatar. "Minua alkaa pyörryttää!" Ja hän kääntyi ruusupuuta kohti ja jatkoi: " Mitä te olette täällä puuhanneet?"

"Toivottavasti se on mieleenne, Teidän majesteettinne," sanoi Kakkonen nöyristellen ja polvistui samalla. "Yritimme..."

"Tiedän kyllä mitä!" huusi kuningatar joka oli tällä välin tutkiskellut ruusuja. "Pää poikki jokaiselta!" Ja niin saattue jatkoi matkaa lukuun ottamatta kolmea sotilasta, joiden oli määrä mestata onnettomat puutarhurit. Ne juoksivat Liisan luo hakemaan turvaa.

"Ei teitä mestata!", sanoi Liisa ja hän piilotti ne isoon kukkapurkkiin. Sotilaskolmikko vaelteli vähän aikaa lähimaastossa niitä etsimässä, mutta marssi pian vaivihkaa muiden perään.

"Joko päät ovat poissa?" mekasti kuningatar.

"Poissa ovat, Teidän majesteettinne," karjuivat sotilaat vastaukseksi.

"Niin sitä pitää", pauhasi kuingatar. "Osaatko pelata krokettia?"

Sotilaat olivat vaiti ja katsoivat Liisaan, koska kysymys oli selvästikin tarkoitettu hänelle.
Kahdeksas luku - Herttakuningattaren krokettikenttä
"Kyllä vain", huusi Liisa.

"Tule sitten tänne", mylvi kuningatar, ja Liisa liittyi kulkueeseen ihmetellen suuresti mitä seuraavaksi tapahtuisi.

"Onpa - onpa kaunis päivä tänään!" kuului vieno ääni hänen läheltään. Valkea kani oli tupsahtanut hänen viereensä ja tähysteli häntä hermostuneena.

"Todella kaunis," sanoi Liisa. "Missä Kreivitär on?"

"Hys! Hys!" sihisi kani hädissään. Se pälyili hermostuneena olkansa yli puhuessaan ja nousi varpaisilleen ja kuiskasi Liisan korvaan: "Kreivitär on tuomittu kuolemaan."

"Miksi?" sanoi Liisa.

"Sanoitko mikä sääli", kani kysyi.

"Ei, en sanonut," sanoi Liisa. "Minusta se ei ole lainkaan sääli. Kysyin, miksi.'"

"Kreivitär antoi Kuningattarelle korvapuustin..." Valkea kani aloitti, ja Liisa hirnahti naurusta. "Hys, älä!" kani supatti pelokkaasti. "Kuningatar voi kuulla! Katsos Kreivitär oli vähän myöhässä, ja kuningattaren mukaan..."

"Kaikki paikoilleen!" jyrisi kuningatar ukkosen lailla, ja kaikki alkoivat juosta eri suuntiin toisiinsa törmäillen. Hetken kuluttua ne kuitenkin olivat paikoillaan, ja peli saattoi alkaa.

Liisa ei ollut koskaan nähnyt niin kummallista krokettikenttää: se oli täynnä vakoja ja pengermiä, krokettipalloina toimivat elävät siilit ja mailoina flamingot, ja portit saatiin sotilaiden taivuttaessa itsensä kaarelle käsien ja jalkojen varaan.

Pian Liisa huomasi, että kaikkein hankalinta oli käsitellä flamingoa. Hän sai melko hyvin sullotuksi flamingon keskiruumiin kainaloonsa niin, että sen jalat roikkuivat alaspäin, mutta juuri kun hän oli saanut linnun kaulan suoristetuksi ja oli napauttamaisillaan siiliä sen nokalla, se melkein aina kääntyi katsomaan häntä niin ymmällään, ettei hän voinut muuta kuin purskahtaa nauruun. Ja kun hän oli saanut flamingon pään jälleen alas ja oli aikeissa aloittaa uudestaan, oli ärsyttävää huomata, että siili olikin suoristautunut kerästään ja lyllersi jo muualle. Sitä paitsi kaikkialla, minne tahansa hän olisi voinut siilin lennättää, oli yleensä esteenä vako tai pengermä, ja koska porteiksi kaartuneet sotilaat koko ajan nousivat ylös ja siirtyilivät kentällä paikasta toiseen, Liisa tuli pian siihen tulokseen, että kyseessä todellakin oli hyvin vaikea peli.

Kaikki pelaajat pelasivat yhtaikaa odottamatta vuoroaan, kinastelivat koko ajan ja taistelivat siileistä. Varsin pian kuningatar oli taas raivokkaalla tuulella ja tömisti ympäriinsä huutaen aina vähän väliä: "Pää poikki! Pää poikki!"

Liisa alkoi tuntea olonsa epämukavaksi. Tosin hän ei ollut joutunut vielä riitaan kuningattaren kanssa, mutta hän arveli, että niin saattaisi käydä minä hetkenä hyvänsä, "ja miten minulle sitten käy,", hän ajatteli, "täällä kun ollaan niin mestaamiseen pain - ihme, että joku vielä ylipäätään on hengissä!"

Liisa etsiskeli pakotietä, ja pohtiessaan pääsisikö livahtamaan kenenkään näkemättä hän huomasi ilmassa oudon ilmiön. Se kummastutti häntä ensin, mutta hetken sitä tutkiskeltuaan hän tajusi sen alkavaksi virnistykseksi ja totesi itsekseen: "Hangon kissa! Vihdoinkin joku, jonka kanssa puhua!"

"Mites pyyhkii?", sanoi kissa heti kun sillä oli riittävästi suuta puhumiseen.

Liisa odotti kunnes sen silmät ilmestyivät näkyviin ja nyökkäsi sitten. "Ei kannata sanoa mitään," hän ajatteli, "ennen kuin sen korvat näkyvät - tai ainakin toinen niistä." Pian kissan pää oli kokonainen, ja silloin Liisa laski flamingonsa maahan ja alkoi kertoa pelistä iloissaan siitä, että paikalla oli kuuntelija. Kissa tuntui ajattelevan, että sitä oli jo tarpeeksi näkyvissä, eikä sitä ilmestynyt enää enempää.

"Minusta ne eivät pelaa ollenkaan reilusti," Liisa aloitti valittavalla äänellä, "ja ne kinaavat koko ajan niin kauheasti, ettei kuule edes omaa ääntään - eikä niillä tunnu olevan sääntöjäkään - tai jos onkin, kukaan ei noudata niitä. Et tiedäkään, kuinka hämäävää on, kun kaikki pelivälineet ovat eläviä: esimerkiksi portti, jonka läpi minun pitäisi lyödä seuraavaksi, kävelee tuolla toisella puolella kenttää - ja minun olisi juuri äsken pitänyt krokata kuningattaren siiliä, mutta sehän juoksi pakoon nähdessään minun siilini!"

"Mitä pidät kuningattaresta?" kysyi Hangon kissa ääntään madaltaen.

"En sitten yhtään," sanoi Liisa, "hän on niin valtavan..." Juuri silloin hän huomasi kuningattaren seisovan aivan hänen takanaan, joten hän jatkoi: "...suuri ennakkosuosikki, että peliä tuskin kannattaa jatkaa loppuun asti."

Kuningatar hymyili ja jatkoi matkaansa.

" Kenelle sinä puhut", kysyi kuningas lähestyessään Liisaa. Hän katsoi kummissaan kissan päätä.

"Se on ystäväni - Hangon Kissa," sanoi Liisa. "Sallikaa, että esittelen teidät."

"En pidä yhtään sen ulkonäöstä," sanoi kuningas, "mutta voihan se suudella kättäni, jos haluaa."

"Mieluiten en sinun kättäsi," pisti kissa väliin.

"Haukkuuko se minua" huudahti Kuningas ja meni Liisan taakse.

"Haukkuva kissa ei pure," sanoi Liisa. "Muistan lukeneeni tuon jostain mutta en muista mistä."

"No, se on joka tapauksessa vietävä pois," sanoi kuningas päättäväisesti ja huusi kuningattarelle, joka oli juuri kulkemassa ohi: "Rakkaani, etkö voisi käskeä jotakuta viemään tuon kissan pois!"

Kuningatar tunsi vain yhden lääkkeen niin suuriin kuin pieniin ongelmiin: "Pää poikki!", hän sanoi edes vilkaisematta ympärilleen.

"Haen pyövelin paikalle itse," kuningas lisäsi tohkeissaan ja kiiruhti pois.

Liisa ajatteli mennä saman tien takaisin katsomaan miten peli sujui, mutta kuuli samassa kuningattaren kirkuvan kauempana raivoissaan. Hän oli kuullut kuningattaren määräävän kolme pelaajaa mestattavaksi vuoron väliinjättämisen takia eikä pitänyt tilanteesta lainkaan - olihan peli niin sekavassa tilassa, ettei hän koskaan tiennyt oliko hänen vuoronsa vai ei. Niinpä hän poistui etsimään siiliään.

Sillä välin siili oli joutunut tappeluun toisen siilin kanssa, mikä Liisasta tarjosi mainion tilaisuuden krokkaamiseen. Ainoa hankaluus oli, että hänen flamingonsa oli lennähtänyt puutarhan toiseen reunaan, ja hän näki kuinka se yritti siellä avuttomasti lentää puuhun.

Kun Liisa oli saanut tuoduksi flamingon takaisin, tappelu oli ohitse eikä kumpaakaan siiliä enää näkynyt, "mutta ei sillä väliä," ajatteli Liisa, "koska tällä puolen kenttää ei ole enää yhtään porttia". Hän sujauttikin flamingon kainaloonsa, jotta se ei pääsisi enää pakenemaan, ja meni uudestaan juttelemaan ystävänsä kanssa.

Kun Liisa pääsi takaisin Hangon kissan luo, hän huomasi yllätyksekseen, että sen ympärille oli kerääntynyt melkomoinen väkijoukko: pyöveli, kuningas ja kuningatar kiistelivät keskenään muiden ollessa vaiti ja näyttäessä hyvin hermostuneilta.

Heti kun Liisa saapui, kaikki kolme pyysivät häntä ratkaisemaan riidan ja toistivat perustelunsa hänelle, vaikka hänen oli hyvin vaikea saada selvää mitä ne oikeastaan sanoivat, koska kaikki puhuivat yhteen ääneen.

Pyövelin väite oli, että päätä ei voi poikkaista ellei ole ruumista, josta sen voisi leikata irti; että sille ei ollut koskaan ennen annettu moista tehtävää eikä aikoisi aloittaa enää näin myöhäisellä iällä.

Kuningas taas väitti, että kaikilta, joilla on pää, se voidaan myös poikkaista ja ettei pitänyt puhua soopaa.

Kuningattaren näkemys oli, että jos asialle ei heti tehtäisi jotakin, kaikilta poikkaistaisiin pää, joka ikiseltä. (Juuri tämä huomautus sai koko muun joukon vakavaksi ja huolestuneeksi.)

Liisa ei keksinyt muuta sanottavaa kuin: "Se on Kreivittären kissa; olisi parasta kysyä häneltä."

"Kreivitär on vankilassa," kuningatar sanoi pyövelille. "Hakekaa hänet tänne!" Pyöveli kiisi tuulispäänä matkaan.

Heti pyövelin mentyä kissan pää alkoi hiipua näkyvistä, ja kun pyöveli palasi Kreivittären kanssa, kissa oli kadonnut kokonaan. Kuningas ja pyöveli säntäilivät sitä etsimässä, kun taas muu joukko palasi pelin pariin.

"Et uskokaan kuinka hauskaa on nähdä sinua taas, tyttökulta!" Kreivitär sanoi sujautten kätensä hellästi Liisan käsipuoleen, ja he lähtivät yhdessä kävelemään poispäin.

Liisa oli iloinen, että Kreivitär oli niin hyvällä tuulella ja ajatteli, että kenties hurja käytös keittiössä olikin johtunut vain pippurista.

"Kun minusta tulee kreivitär," Liisa sanoi itsekseen (vaikkei siihen avian uskonutkaan), "keittiössä ei saa olla yhtään pippuria. Keitto on hyvää ilmankin... Jospa ihmisten kiivastuminen onkin aina pippurin syytä," hän jatkoi hyvin tyytyväisenä kun oli keksinyt ikään kuin uuden säännön, "ja happamuus etikan syytä - ja kitkeryys kirvelin syytä - ja - ja lasten pirteys pirtelön ansiota. Tämän kun aikuiset tietäisivät, niin he eivät enää pihtailisi sitä, sillä..."

Liisa oli mietteissään aivan unohtanut Kreivittären ja hätkähti hieman kuullessaan korvansa juuresta sen äänen. "Et sano mitään, kultaseni, taidat olla vaipunut ajatuksiisi. En osaa nyt heti sanoa, mikä tämän opetus on, mutta muistan sen kyllä kohta."

"Ehkei siinä tällä kertaa piile mitään opetusta," Liisa rohkeni huomauttaa.

"Tsot, tsot, lapsukainen!" sanoi Kreivitär, "Kaikessa on opetus, vaikkei heti keksisikään mikä," ja painautui puhuessaan lähemmäksi Liisaa.

Liisa ei oikein pitänyt siitä, että Kreivitär likistyi niin lähellä häntä - ensinnäkin, koska Kreivitär oli hyvin ruma ja toiseksi koska se oli juuri sen mittainen, että saattoi nojata leukaansa Liisan olkapäähän, ja leuka oli epämiellyttävän terävä. Liisa ei kuitenkaan halunnut olla epäkohtelias, joten hän yritti kestää sen niin hyvin pystyi.

"Peli sujuu jo paremmin," hän sanoi pitääkseen keskustelua yllä.

"Omalla tavallaan kyllä," sanoi Kreivitär, "ja sen opetus on, että 'rakkaus ei etsi omaansa!'".

"Kai rakkauskin silti pitää huolen vain omista asioistaan..." Liisa kuiskasi.

"Niin no! Tarkoitin oikeastaan juuri sitä," sanoi Kreivitär ja työnsi terävän leukansa yhä syvemmälle Liisan olkapäähän: "Ja sen opetus taas on että 'kyllä sokeakin sana jyvän löytää'."

"Hän totisesti haluaa löytää kaikesta opetuksen!" Liisa ajatteli.

"Nyt varmasti mietit miksen kierrä kättäni uumasi ympärille," Kreivitär sanoi ja lisäsi pienen tauon jälkeen: "Syy siihen on, että epäilen flamingosi olevan kiivasluontoinen. Tehdäänkö pieni koe?"

"Se voi purra," vastasi Liisa varovaisesti, koe ei nimittäin häntä juuri innostanut.

"Totta kyllä," sanoi Kreivitär, "flamingot ja sääsket purevat. Ja sen opetus on - 'ei yksi sääski kesää tee.'"

"Ei yksi pääsky kesää tee," Liisa huomautti.

"Totta taaskin," Kreivitär sanoi. "Sinä se osaat muotoilla kaiken niin selvästi."

"Pääskyt ovat kivikuntaa, luulisin ... " sanoi Liisa.

"Totta kai ovat," sanoi Kreivitär, joka tuntui olevan valmis yhtymään kaikkeen mitä Liisa sanoi, "tiedän täällä lähellä yhden pääskykaivoksen. Ja sen opetus on - 'Ei kannettu vesi kaivoksessa pysy!'

"Haa, nyt tiedän!" huudahti Liisa, joka ei ollut kuunnellut Kreivittären äskeistä huomautusta, "pääskyt ovat kasvikuntaa! Siksi ne eivät näytä ihan siltä mitä ne ovat."

"Olen aivan samaa mieltä kanssasi," sanoi Kreivitär, "ja tämän opetus on - 'ole sitä miltä näytätkin' - tai jos ilmaisee sen vähän yksinkertaisemmin: 'Älä luule ettet ole muuta kuin se miltä ehkä muista näytät kuin se mitä olet tai olisit voinut olla olisi näyttänyt heistä muulta kuin se mitä olit ollut mikä olisi näyttänyt heistä muutoin muulta."

"Ymmärtäisin tuon varmaan paremmin," sanoi Liisa kohteliaasti, "jos sen voisi lukea, mutta kuultuna sitä ei oikein pysty seuraamaan."

"Et ole kuullut vielä puoliakaan siitä mitä pystyn sanomaan, jos todella haluan," Kreivitär vastasi mielissään.

"No, säästä vain se toinen puoli tuonnemmaksi," sanoi Liisa.

"Ei siinä ole mitään säästämistä," sanoi Kreivitär, "saat loput lahjaksi."

"Aika kitsas lahja!", Liisa ajatteli. "Onneksi ihmiset eivät anna tuollaisia syntymäpäivälahjoja." Mutta sitä hän ei uskaltanut sanoa ääneen.

"Olet tainnut taas vaipua mietteisiisi," Kreivitär sanoi ja työnsi taas terävää leukaansa Liisan olkapäähän.

"Minulla on oikeus ajatella," kivahti Liisa, sillä häntä alkoi jo vähän hermostuttaa.

"Tasan yhtä suuri oikeus," sanoi Kreivitär, "kuin sioilla on lentää: ja sen ope-"

Liisan yllätykseksi Kreivitär vaikeni vaikka se oli juuri pääsemäisillään mielisanaansa "opetus", ja hän tunsi kuinka tämä alkoi vapista. Hän nosti katseensa ja näki edessä Herttakuningattaren kädet puuskassa kuin myrskyn merkkinä.

"Kaunis päivä tänään, Teidän majesteettinne!" Kreivitär aloitti vaimealla äänellä.

"Tässä sinulle kaunista ilmaa," mylvi Kuningatar jalkaansa polkien. "Joko sinä lähdet tai sinun pääsi lähtee eikä yhtään ennen aikojaan! Saat valita!"
Yhdeksäs luku - Vilpikonnan tarina
Kreivitär teki valintansa ja oli tuossa tuokiossa tipotiessään.

"Mennään jatkamaan peliä," kuningatar sanoi Liisalle ja Liisa oli niin peloissaan, ettei uskaltanut sanoa mitään, vaan seurasi häntä krokettikentälle.

Muut vieraat olivat ottaneet kuningattaren poissaolosta ja lepäilivät varjossa, mutta kuningattaren nähdessään ne ampaisivat taas pelaamaan. Kuningatar tyytyi vain toteamaan, että hetkenkin viivyttely maksaisi niiden hengen.

Kuningatar riiteli koko pelin ajan muiden pelaajien kanssa ja karjui tuon tuostakin: "Pää poikki! Pää poikki!" Sotilaat pidättivät jokaisen tuomitun, mutta voidakseen tehdä sen ne joutuivat tietysti jättämään tehtävänsä krokettiportteina. Niinpä noin puolen tunnin kuluttua yhtäkään porttia ei ollut enää jäljellä ja kaikki pelaajat - kuningasta, kuningatarta ja Liisaa lukuun ottamatta - oli pidätetty ja tuomittu kuolemaan.

Hengästynyt kuningatar lopetti pelaamisen ja sanoi Liisalle: "Oletko jo tavannut Vilpikonnan?"

"En," sanoi Liisa., "En edes tiedä mikä Vilpikonna on."

"Se mistä vilpikonnanliemi valmistetaan," sanoi kuningatar.

"Enpä ole koskaan nähnyt enkä kuullut," sanoi Liisa.

"Töpinäksi sitten," sanoi kuningatar, "niin se kertoo sinulle tarinansa."

Heidän poistuessaan kentältä Liisa kuuli kuninkaan sanovan hiljaa muulle joukolle: "Teidät on kaikki armahdettu." "No, se on hyvä juttu!", Liisa sanoi itsekseen, sillä hän oli ollut kovin pahoillaan kuningattaren auliisti jakelemista teloitustuomioista.

Pian he kohtasivat Griipin, joka lojui auringossa sikeässä unessa. "Ylös siitä, laiskimus!" sanoi kuningatar. "Ja vie tämä nuori neiti tapaamaan Vilpikonnaa ja kuulemaan sen tarinaa. Minun täytyy palata takaisin valvomaan paria mestausta." Ja niin hän poistui, ja Liisa jäi kahden kesken Griipin kanssa.

Liisa ei oikein pitänyt otuksen ulkomuodosta, mutta oli varmasti turvallisempaa pysyä sen luona kuin mennä julman kuningattaren mukaan, joten hän jäi odottamaan mitä tuleman piti.

Griippi nousi istualleen ja hieroi silmiään. Se seurasi katseellaan kuningatarta kunnes se oli poistunut näkyvistä, ja sitten se hihitti. "Voi miten hauskaa!" Griippi sanoi puolittain itsekseen ja puolittain Liisalle.

"Miten niin" kysyi Liisa.

"No, kuningatar," sanoi Griippi. "Hän on kuvitellut koko jutun: eivät ne ikinä telota ketään. No niin, töpinäksi!"

"Kaikki sanovat täällä koko ajan 'töpinäksi'", Liisa ajatteli laahustaessaan Griipin vanavedessä: "Minua ei ole koskaan aiemmin juoksutettu tällä tavalla, ei koskaan, ei niin ikinä!"

He eivät olleet kävelleet kovin pitkään kun jo näkivät etäällä Vilpikonnan: se istui surullisena ja yksinäisenä pienellä kallionkielekkeellä, ja kun he tulivat lähemmäksi Liisa saattoi kuulla sen huokailevan sydämensä pohjasta. Liisan kävi sitä todella sääliksi. "Mitä se suree?" hän kysyi Griipiltä. Ja Griippi vastasi, melkein samoin sanoin kuin äsken: "Vilpikonna on kuvitellut koko jutun: ei ole mitään syytä surra. Mutta töpinäksi!"

Niin he menivät Vilpikonnan luo, joka katsoi heitä suurin kyyneleisin silmin sanaakaan sanomatta.

"Tämä tyttö tässä,"sanoi Griippi, "tahtoo kuulla sinun tarinan."

"Kerron sen," sanoi Vilpikonna synkeällä äänellä. "Istukaa kumpikin älkääkä pukahtako ennen kuin olen lopettanut."

Niin he istuivat alas, eikä kukaan sanonut vähään aikaan mitään. Liisa ajatteli, "Miten se voi ikinä päästä loppuun, jos se ei pääse edes alkuun." Mutta hän odotti kärsivällisesti.

"Aikoinaan," Vilpikonna sanoi huokaisten syvään, "minä olin oikea kilpikonna."

Sanoja seurasi pitkä hiljaisuus, jonka rikkoi vain Griipin huudahdus "Tsshkkrrhh!" sekä Vilpikonnan sydäntäsärkevä nyyhke. Liisa oli vähällä nousta sanomaan: "Kiitos vain, hyvä herra, mielenkiintoisesta tarinastanne," mutta hän uumoili, että jotain saattoi olla vielä tulossa, joten hän jäi paikoilleen eikä sanonut mitään.

"Kun me oltiin pieniä," Vilpikonna jatkoi viimein jo hieman rauhoittuneena (vaikka se välillä vähän nyyhkikin), "me käytiin koulua meressä. Meillä oli rehtorina vanha hidas Kilpikonna, jota kutsuttiin Kupeksi..."

"Miksi te sitä Kupeksi kutsuitte?" Liisa kysyi.

"No me kutsuttiin sitä Kupeksi, koska se aina kupeksi," kivahti Vilpikonna."Sinähän se varsinainen tollo olet!"

"Häpeäisit kysyäkin noin tyhmiä," lisäsi Griippi, ja sitten ne molemmat istuivat hiljaa ja katsoivat Liisa-rukkaa, jonka teki mieli upota maan alle. Viimein Griippi sanoi Vilpikonnalle: "Anna nyt palaa, vanha veijari! Ei tässä ole koko päivää aikaa!" ja niin Vilpikonna jatkoi seuraavin sanoin: "Niin, me käytiin koulua meressä, vaikket ehkä uskokaan..."

"En sanonut, etten uskoisi!" keskeytti Liisa.

"Sanoitpas," intti Vilpikonna.

"Varo sanojasi!" lisäsi Griippi ennen kuin Liisa ehti sanoa mitään. Vilpikonna jatkoi tarinaansa.

"Meillä oli paras mahdollinen koulutus - itse asiassa me käytiin koulua joka päivä..."

"Olen minäkin käynyt joka päivä koulua," sanoi Liisa. "Ei siinä ole mitään ylpeilemistä."

"Oliko teillä koulussa lisäaineita?" kysyi Vilpikonna hieman huolestuneena.

"No," sanoi Liisa. "Meillä oli ylimääräisinä ranskaa ja musiikkia."

"Entä vanhaa hapatusta?" sanoi Vilpikonna.

"No ei taatusti!" Liisa sanoi närkästyneenä.

"Haa! Siinä tapauksessa teidän koulu ei ole mikään hyvä koulu," sanoi Vilpikonna helpottuneena. " Meidän koulussa nimittäin annetaan myös ruokatunteja ja niiden päälle vielä lisäaineita ja vanhaa hapatusta, jos halusi."

"Luulisi, että niitä ei nyt niin kipeästi tarvita," sanoi Liisa, "jos asuu meren pohjassa."

"Ei minulla ollutkaan niihin varaa," huokaisi Vilpikonna. "Otin vain pakolliset aineet."

"Mitäs ne olivat", uteli Liisa.

"No, ensinnäkin tietysti kauhokirjoitus ja lokoominen," Vilpikonna vastasi, "ja sitten matelumatiikan eri alat - plupslasku, väljennys, keltominen ja makaaminen."

Liisa ei ymmärtänyt paljon mitään mutta uskaltautui kysymään: "'Keltomisesta' en ole kuullutkaan. Mitä se mahtaa olla?"

Griippi kohotti tyrmistyneenä molemmat käpälänsä. "Vai et koskaan kuullut keltomisesta" se huudahti. "Kai tiedät mitä punaaminen on?"

"Ky-kyllä," sanoi Liisa varovaisesti, "se tarkoittaa että tekee - jonkin - minkä vaan - punaiseksi."

"No hyvä," Griippi jatkoi, "jos et tiedä mitä on keltominen, tosiaan olet paksupää."

Tämä ei kannustanut Liisaa esittämään asiasta lisäkysymyksiä, joten hän kääntyi Vilpikonnan puoleen ja kysyi: "Mitä muuta teille opetettiin?"

"No, sitten oli hysteriaa," Vilpikonna sanoi laskien aineita räpylöillään, "...koti- ja muiden merten hysteriaa ja myös sekologiaa. Ja uimistelua - uimistelunopettajana oli yksi vanha ankerias, joka kerran viikossa opetti meille liihtämistä, kalabandya ja olmiloikkaa."

"Minkälaista se oli?" sanoi Liisa.

"No, en rupee tässä näyttämään," sanoi Vilpikonna, "olen vanhemmiten vähän jäykistynyt. Eikä Griippi oppinut sitä koskaan."

"Ei ollut aikaa," sanoi Griippi. "Klassisten laineiden tunneilla kävin kyllä. Se rapu oli oikea ärjiäinen."

"Sen tunneilla minä en koskaan ollut," Vilpikonna sanoi. "Se opetti kuulemma ilosofiaa ja murheilua."

"Niinpä teki, tekipä tosiaan," huokaisi vuorostaan Griippi, ja molemmat otukset painoivat päänsä.

"Entä kuinka monta tuntia päivässä teillä oli koulua?" Liisa sanoi nopeasti vaihtaakseen puheenaihetta.

"Kymmenen tuntia ensimmäisenä päivänä," sanoi Vilpikonna, "yhdeksän seuraavana ja niin edelleen."

"Olipa kummallinen lukujärjestys!" Liisa huudahti.

"Eivät tunnit aluksi mitään hupia olleetkaan," Griippi huomautti, "mutta ne hupeni päivä päivältä!"

Tämä oli aivan uusi näkökulma Liisalle ja hän sulatteli sitä vähän aikaa ennen kuin kysyi lisää. "Siinä tapauksessa yhdestoista päivä oli kaiketi lomapäivä?"

"Ilman muuta," sanoi Vilpikonna.

"Mitä kahdentenatoista päivänä sitten tapahtui?" Liisa keksi kysyä.

"Tämä riitti koulusta," keskeytti Griippi määrätietoisesti. "Kerro nyt tytölle vähän siitä mitä me leikittiin."

Vilpikonna huokaisi syvään ja pyyhkäisi eturäpylällä silmiään. Se katsoi Liisaan ja yritti puhua mutta ei itkuntyrskähdyksiltään kyennyt. "Ihan kuin sillä olisi ruoto kurkussa," sanoi Griippi ja ryhtyi ravistelemaan sitä ja läimimään sitä selkään. Viimein Vilpikonna kokosi itsensä ja jatkoi taas kyynelkarpaloiden vieriessä pitkin sen poskia: "Sinä et ole varmaankaan asunut meren alla..." ("En todellakaan," sanoi Liisa) "ja ehket ole koskaan tavannut ketään hummeria..." (Liisa oli jo sanomaisillaan: "Olen kyllä kerran maistanut..." mutta hillitsi itsensä ajoissa ja sanoi: "Ei, en koskaan") "...joten sinulla ei ole aavistustakaan miten ihanaa hummerikatrilli on!"

"Ei totisesti ole," sanoi Liisa. "Minkälaista se on?"

"Noh," sanoi Griippi, "ensin mennään riviin rannan suuntaisesti..."

"Eikun kahteen riviin!" kiljui Vilpikonna. "Hylkeet, kilpikonnat, lohet ja niin edelleen, ja sitten, kun meduusat on saatu pois tieltä..."

"Se vie aina jonkun aikaa," keskeytti Griippi.

"...otetaan kaksi askelta..."

"Jokaisella hummeri parina!", huusi Griippi.

"Niin, tietenkin", Vilpikonna sanoi, "kaksi askelta, otetaan kiinni parista..."

"...vaihdetaan hummereita ja tehdään sama takaperin," jatkoi Griippi.

"Sitten", Vilpikonna jatkoi, "heitetään..."

"Hummerit", karjui Griippi ja hypähti ilmaan.

"...niin kauas kun jaksaa..."

"Uidaan niiden perään!" kirkui Griippi.

"Heitetään meressä kuperkeikka", huusi Vilpikonna pomppien villisti ympäriinsä.

"Ja vaihdetaan taas hummeriparia!" ulvoi Griippi äänensä ylärajoilla.

"Mennään takaisin rannalle ja - tässä on vasta ensimmäinen osa", sanoi Vilpikonna madaltaen äkkiä ääntään, ja nuo kaksi otusta, jotka olivat hypelleet ympäriinsä kuin hullut, istuutuivat hyvin vaitoisina ja katsoivat Liisaan.

"Se on varmaan hyvin kaunis tanssi," sanoi Liisa arasti.

"Haluaisitko nähdä sitä vähän?", sanoi Vilpikonna.

"Oikein mielelläni," sanoi Liisa.

"Tule, kokeillaan ensimmäistä osaa!" Vilpikonna sanoi Griipille. "Meiltä se sujuu ilman hummereitakin. Kumpi laulaa?"

"Öh, laula sinä," sanoi Griippi. "Olen unohtanut sanat."

Niin ne alkoivat tanssia juhlavasti Liisan ympärillä ja talloivat aina silloin tällöin häntä varpaille ja heiluttivat tahtia etukäpäliään Vilpikonnan laulaessa laahaavasti ja surullisesti:
Kymmenes luku - Hummerikatrilli "Hei, nopeammin!" silakka etanaa hoputtaa. "Särki ryömii kannoilla,
"Kiitos, se oli oikein mielenkiintoista katsottavaa," sanoi Liisa helpottuneena siitä, että tanssi oli viimein ohi. "Pidin paljon tuosta silakkalaulusta."
se häntää jo koputtaa.
"Niin, silakoista puheen ollen," sanoi Vilpikonna, "nehän - kai sinä olet nähnyt niitä?"
Kas, hummerit ja konnatkin
"Kyllä," sanoi Liisa. "Olen nähnyt niitä usein illall..." Hän keskeytti nopeasti.
jo hyppii tasajalkaa:
"Päivällä tai illalla, sama se," sanoi Vilpikonna, "mutta jos olet kerran nähnyt niitä niin usein, varmaan tiedät millaisia ne ovat?"
Ne odottelee rannalla,
"Luulisin niin," Liisa sanoi mietteliäästi. "Niillä on pyrstö suussa - ja ne ovat yltä päältä korppujauhossa."
Jos kohta tanssi alkaa."
"Korppujauhoasiassa olet väärässä," sanoi Vilpikonna. "Se näet huuhtoutuisi meressä pois. Mutta niillä on pyrstö suussa, ja syy siihen on..." tässä kohtaa Vilpikonna haukotteli ja sulki silmänsä. "Kerro tytölle se ja loputkin," se sanoi Griipille.
Koska, milloin, milloin, koska,
"Syy on se, " sanoi Griippi, "että ne todella tanssivat hummerien kanssa. Joten ne joutuivat veteen. Joten ne upposivat tosi syvälle. Joten niiden hännät juuttuivat niiden suuhun. Joten ne eivät enää koskaan saaneet niitä sieltä pois. Siinä kaikki."
milloin tanssi alkaa?!
"Kiitos," sanoi Liisa, "sangen mielenkiintoista. Aiemmin en tiennytkään silakoista paljon mitään."
Milloin, koska, koska, milloin,
"Voin kertoa lisääkin, jos haluat, " sanoi Griffoni. "Tiedätkö miksi niitä kutsutaan silakoiksi?"
koska tanssi alkaa?!
"Enpä ole koskaan tullut ajatelleeksi," sanoi Liisa. "Miksi?"
Silakka mielii lentää mereen
" Niillä suojataan lattiat," Griippi vastasi hyvin vakavana.
hummerinsa parina,
Liisa oli ymmällään. "Suojataan lattiat?" hän toisti hämmästyneenä.
vaan etanalle liikaa nyt
"No, millä teillä suojataan lattiat?" sanoi Griippi. "Millä ne saadaan kiiltämään?"
on moinen tarina:
Liisa katsoi niitä ja mietti vähän aikaa ennen kuin vastasi: "Lakalla kaiketi."
"Kun viimeksi uin mereltä,
"Meren alla," sanoi Griippi matalalla äänellä, "lattiat suojataan silakalla."
kotimatka vuoden vei."
"Miten lattiat sitten tehdään?" Liisa kysyi hyvin uteliaana.
Ei tanssi tänään etana,
"No, pannaan räsymato mutapohjan päälle. Miten muuten?" Griippi vastasi kärsimättömästi. "Kapalokalakin olisi tiennyt tuon!"
ei tanssi etana ei.
"Silakan asemassa," sanoi Liisa, joka ajatteli yhä laulua, "olisin sanonut särjelle: 'Top tykkänään! Sinua me emme halua mukaan'."
Ei tanssi ei, ei tanssi ei,
"Niiden oli pakko ottaa se mukaan," Vilpikonna sanoi. "Kukaan kala ei lähde mihinkään ilman särkeä."
ei tanssi etana, ei!
"Eikö todellakaan?" sanoi Liisa yllättyneenä.
Silakka sanoo: "Siitä viis
"Ei tietenkään", Vilpikonna sanoi. "No, jos olisin lähdössä johonkin ja näkisin särjen, uisin perään ja huutaisin: "Särki, hoi, älä jätä!"
mihin heitto kantaa!
"Tarkoitat varmaan 'järkeä'?" sanoi Liisa.
Me lennetäänhän siitä pian
"Tarkoitan aina sitä mitä sanon," Vilpikonna vastasi loukkaantuneena. Ja Griippi lisäsi: "No, kerropas vähän sinun seikkailuista."
suoraan vastarantaan!
"Voisin kertoa teille minun seikkailuistani - tästä aamusta lähtien," Liisa sanoi vähän arasti, "mutta missään tapauksessa ei kannata mennä eiliseen, koska silloin oli eri ihminen."
Kun kaukomaahan päästään me
"Mitä tarkoitat," kysyi Vilpikonna.
ei meitä kaipaa kukaan!
"Ei! Ei! Seikkailut ensin," sanoi Griippi kärsimättömästi, "selityksiin menee aina kamalasti aikaa."
Älä pelkää! Etkö voisi
Niin Liisa alkoi kertoa niille seikkailuistaan aina siitä asti kun oli tavannut Valkean Kanin. Häntä hermostutti hieman aluksi - ihan aluksi, sillä nuo kaksi otusta tunkivat niin lähelle häntä, toinen toiselle ja toinen toiselle puolelle ja kuuntelivat silmät pyöreinä ja suu auki, mutta tarinan edetessä hän sai lisää itsevarmuutta. Kuulijat pysyivät hiirenhiljaa aina siihen asti, kun hän pääsi kohtaan, jossa hänen piti toistaa toukalle "Vaarilla on saari..." eikä se mennyt yhtään niin kuin piti. Silloin Vilpikonna veti syvään henkeä ja sanoi: "Onpa outoa!"
tulla tanssiin mukaan?
"Kaikki on niin outoa, ettei paremmasta väliä", sanoi Griippi.
Älä pelkää, etkö voisi
"Se ei mennyt yhtään niin kuin piti," Vilpikonna toisti mietteliäästi. "Jospa tyttö yrittäisi lausua jotakin nyt. Käske tytön aloittaa." Se katsoi Griippiin ikään kuin sillä olisi jotain valtaa määräillä Liisaa.
tulla tanssiin mukaan?
"Nouse ylös ja toista perässä ''Hummani hei...", sanoi Griffoni.
Älä pelkää, etkö voisi
"Kylläpä ne nyt komentelevat ja panevat vielä toistamaan läksyjä!" ajatteli Liisa. "Ihan yhtä hyvin voisin mennä tältä istumalta takaisin kouluun." Hän kuitenkin nousi seisomaan ja alkoi lausua lorua, mutta hänen päänsä oli niin täynnä Hummerikatrillia, että hän tuskin ymmärsi mitä oikein sanoi ja lorusta tuli todella hyvin kummallinen:
tulla tanssiin mukaan?"
"Tuo oli aika erilainen, kun vertaa siihen miten opin sen lapsena," sanoi Griippi.

" Minäkään en ole ikinä kuullut sitä," sanoi Vilpikonna, "mutta se kuulostaa sairaan järjettömältä."

Liisa ei sanonut mitään. Hän istui alas, kätki kasvonsa käsiinsä ja ihmetteli sujuisiko mikään enää ikinä tavalliseen tapaan.

"Minä penäisin vähän selityksiä muutamaan kohtaan," sanoi Vilpikonna.

"Ei tyttö osaa niitä selittää," kiiruhti Griippi sanomaan. "Suoraan vain seuraavaan säkeistöön."

"Mutta entä se jalkakohta?" Vilpikonna intti. "Ja miten se muka pystyi tekemään kaiken sen nenällään?"

"Se on baletin ensimmäinen asento," Liisa sanoi, mutta hän oli itsekin niin sekaisin, että halusi vaihtaa puheenaihetta.

"Mene seuraavaan säkeistöön," sanoi Griippi. "Se alkaa "Voi kuinka pieninä palasina onkaan..." Liisa ei uskaltanut olla tottelematta, vaikka olikin varma että se menisi väärin, ja hän jatkoi vapisevalla äänellä:

"Mitä ideaa on lausua koko juttua," Vilpikonna keskeytti, "jos et kerran selitä sitä samalla? Se on taatusti sekavinta mitä minä olen koskaan kuullut."

"Ehkä on paras lopettaa," sanoi Griippi, ja Liisa suostui enemmän kuin hyvillään.

"Tanssitaanko Hummerikatrillin toinen osa?" Griippi jatkoi. "Vai haluaisitko, että Vilpikonna laulaisi sinulle laulun?"

"Oi, laulu olisi ihana, jos se Vilpikonnalle vain sopii," Liisa vastasi niin innokkaasti, että Griippi loukkaantui hieman ja sanoi: "Hmm! Ei vähääkään makua! Laula tytölle 'Vilpikonnaliemi', laulathan."

Vilpikonna huokaisi syvään ja alkoi laulaa itkun tukahduttamalla äänellä:
"Hummeri heilui, huusi: "Vaadin Uusiksi tämän marinaadin! En halua olla ruskea enää!" Siksipä se, käyttäen nenää, Silti asun, levitti jalat Ja viiksiin pani sokeripalat. Se laskuvedessä pilkkaa haita, Irvii, nälvii, uhoaa, riekkuu. Kun nousee hait, on toisin laita: Arka ääni piippien kiekuu..."
"Ja kerta vielä!" huusi Griippi ja Vilpikonna oli juuri ehtinyt aloittaa taas, kun kaukaa kuului huuto: "Oikeudenkäynti alkaa!"

"Töpinäksi!", huusi Griippi tarttuen Liisaa kädestä ja kiiruhtaen matkaan odottamatta laulun loppumista.
Pöllön ja pantterin vakavan
"Mikä ihmeen oikeudenkäynti?" Liisa puuskutti juostessaan, mutta Griippi vastasi vain: "Töpinäksi!" ja juoksi yhä nopeammin tuulen kantaessa heidän korviinsa surumieliset sanat:
näin pihalla leipää jakavan: Pantteri ahmi kokonaan sen, Pöllölle jäi vain lautanen. Pöllö saikin armosta siksi
Kun Liisa ja Griippi saapuivat paikalle, Herttakuningas ja Herttakuningatar istuivat valtaistuimillaan suuren seurueen ympäröimänä. Paikalla oli kaikenlaisia pikkulintuja ja muita otuksia ja niiden lisäksi kokonainen korttipakka. Herttasotilas seisoi kahlehdittuna valtaistuimen edessä vartija kummallakin puolellaan ja Valkea kani seisoi kuninkaan vieressä toisessa kädessään trumpetti ja pergamenttirulla toisessa. Oikeussalin keskellä oli pöytä, ja pöydällä lautasellinen torttuja. Ne näyttivät niin herkullisilta, että Liisalla alkoi nälkä kurnia vatsassa. "Kunpa oikeudenkäynti olisi pian ohi," hän ajatteli, "niin tarjoilu voisi alkaa!" Mutta siitä ei ilmeisesti ollut toivoakaan, joten hän alkoi katsella ympärilleen saadakseen aikansa kulumaan.
Lusikan kotiin viemisiksi,
Liisa ei ollut koskaan aikaisemmin ollut käräjillä, mutta hän oli lukenut niistä ja huomasi ilokseen, että hän osasi nimetä lähes kaiken näkemänsä. "Tuossa on tuomari," hän sanoi itsekseen, "koska sillä on iso peruukki."
Pantteri veitsen ja haarukan
Tuomarina toimi muuten kuningas, joka ei ilmeisesti tuntenut oloaan ensinkään mukavaksi koska piti kruunuaan peruukin päällä, mikä ei pukenut häntä vähääkään.
Joilla ahmi..."
"Ja tuossa on valamiesten aitio," ajatteli Liisa, "ja nuo kaksitoista otusta," (hänen oli näet pakkoa nimittää niitä 'otuksiksi', koska jotkut niistä olivat nisäkkäitä ja jotkut lintuja), "ovat varmaankin jury." Hän toisti viimeksi lausumansa sanan pariin otteeseen mielessään, sillä hän oli melkoisen ylpeä suorituksestaan: hän nimittäin ajatteli (ja aivan oikein), että hyvin harva tyttö olisi hänen iässään tiennyt mitä se ylipäätään tarkoittaa. "Valamiehistö" olisi kuitenkin käynyt aivan hyvin.

Kaikki valamiehet raapustivat puuhakkaasti rihvelitauluihinsa. "Mitä ne oikein tekevät?" Liisa kuiskasi Griipille. "Ei niillä pitäisi olla mitään muistiinpantavaa ennen kuin oikeudenkäynti on alkanut."

"Ne kirjoittavat nimiään," Griippi kuiskasi vastaukseksi, "siitä pelosta, että unohtavat ennen oikeudenkäynnin loppua."

"Typerät otukset!" Liisa aloitti närkästyneellä äänellä, mutta hän keskeytti nopeasti, sillä Valkea kani huusi "Hiljaa salissa!" Kuningas pani silmälasit nenälleen ja vilkuili kärkkäästi saliin nähdäkseen kuka oli puhunut.

Liisa saattoi nähdä kuinka jokainen kirjoitti rihvelitaulihinsa "typerä otukset!" ja hän huomasi jopa, että yksi valamiehistä ei osannut kirjoittaa sanaa "typerät", vaan joutui kysymään neuvoa vierustoveriltaan. "Mahtavat taulut olla melkomoista sotkua ennen kuin oikeudenkäynti on saatu päätökseen" Liisa ajatteli.

Yhdellä valamiehistä oli liitu, joka kirskui. Sitä Liisa ei voinut sietää, niin kuin arvata saattaa, ja hän käveli oikeusalin poikki valamiehen taakse ja onnistui pian nappaamaan liidun pois. Liisa teki tämän niin nopeasti, että valamiesparka (se oli Ville-lisko) ei ehtinyt lainkaan tajuta mitä oli tapahtunut. Niinpä se aikansa kynää etsittyään joutui kirjoittamaan sormellaan loppupäivän, mistä oli hyvin vähän iloa, koska siitä ei jäänyt tauluun mitään jälkeä.
Kulhossa on nyt vihreää
"Airut, lukekaa syyte!" komensi Kuningas.
lientä ja se höyryää!
Sen jälkeen Valkea kani puhalsi kolmesti trumpetillaan, levitti pergamenttirullansa auki ja luki:
Ilostuttaa isoa, Ilostuttaa pientä:
"Mikä on tuomionne," kuningas kysyi valamiehistöltä.
On illaksi ihanaa lientä!
"Ei vielä! Ei vielä!" kani keskeytti hädissään. "Sitä ennen tapahtuu vielä paljon!"
Illaksi ihanaa lientä!
"Kutsukaa ensimmäinen todistaja," kuningas käski ja Valkea kani puhalsi kolmesti trumpetillaan ja huusi: "Ensimmäinen todistaja!"
Ii-haa-naa lii-een-tää! Ii-haa-naa lii-een- tää!
Ensimmäinen todistaja oli Hattu Hassinen. Hän piteli saapuessaan teekuppia toisessa ja voileipäpalaa toisessa kädessään. "Suokaa anteeksi, Teidän majesteettinne," hän aloitti, "että otin nämä mukaan, mutta teeni oli vielä kesken kun kutsu kävi."
Ii-haa-naa lii-een- tää!
"Teidän olisi pitänyt jo juoda se," ynähti kuningas. "Milloin aloititte?"
Kuka piittaa kalasta,
Hattu Hassinen katsoi Maaniskuun rusakkoon, joka oli seurannut häntä oikeussaliin Murmeli kainalossaan. "Neljäntenätoista maaniskuuta, luulisin," se sanoi.
tai inha lihapalasta?
"Viidentenätoista," sanoi Maaniskuun rusakko.
Kuka söisi sientä
"Kuudentenatoista," sanoi Murmeli.
kun tarjolla on lientä?
"Pankaa muistiin," kuningas sanoi valamiehistölle ja valamiehet alkoivat innokkaasti raapustaa noita kolmea päivämäärää tauluihinsa, laskivat ne yhteen ja muuttivat vastauksen markoiksi ja penneiksi.
Ii-haa-naa lii-een-tää!
"Riisukaa hattunne," kuningas sanoi Hattu Hassiselle.
Ii-haa-naa lii-een-tää!
"Se ei ole minun," sanoi Hassinen.
Iil-laks-sii
" Varastettu!" kuningas huudahti ja kääntyi kohti valamiehiä, jotka alkoivat heti tehdä muistiinpanoja.
ihanaa, ii-haa-NAA LIENTÄ!
"Minä myyn hattuja," Hattu Hassinen selitti, "Minulla ei ole yhtään omaa hattua. Olen hattukauppias."

Nyt kuningatar pani lasit nenälleen ja alkoi tuijottaa ankarasti Hattu Hassiseen, joka valahti kalpeaksi ja alkoi liikehtiä hermostuneesti.

"Antakaa todistajanlausunto," sanoi Kuningas, "älkääkä hermostuko tai mestautan teidät siihen paikkaan."

Tämä ei ollut omiaan rohkaisemaan todistajaa: hän siirteli lakkaamatta painoaan jalalta toiselle ja vilkuili hädissään kuningatarta ja haukkasi kaiken hämmingin keskellä palasen teekupistaan voileivän sijasta.
"Iil-lak-sii
Samassa Liisa koki hyvin kummallisen tuntemuksen, joka ihmetytti häntä hyvän aikaa ennen kuin hän tajusi mikä se oli: hän alkoi taas kasvaa ja ajatteli ensin nousta ja lähteä salista, mutta hän tulikin toisiin ajatuksiin ja päätti jäädä paikalleen niin kauaksi aikaa kuin vielä mahtui.
ihanaa, ii-haa-NAA LIENTÄ!"
"Minä rutistun kohta," sanoi Murmeli, joka istui Liisan vieressä. "Pystyn tuskin hengittämään."
Yhdestoista luku - Kuka varasti leivokset?
"En voi sille mitään," Liisa sanoi anteeksipyytävästi. "Minä kasvan."

"Sinulla ei ole mitään oikeutta kasvaa täällä," sanoi Murmeli.

"Älä puhu roskaa," sanoi Liisa jo hieman jyrkemmin. "Tiedät kyllä, että kasvat itsekin."

"Niin, mutta minä kasvan kohtuulliseen tahtiin," sanoi Murmeli, "enkä noin järjettömällä tavalla." Tämän jälkeen se nousi ylös hyvin happaman näköisenä ja siirtyi toiselle puolelle salia.

Koko tämän ajan Kuningatar oli yhä tuijottanut onnetonta hattukauppiasta, ja juuri kun Murmeli matkasi salin poikki, kuningas sanoi yhdelle oikeuspalvelijoista: "Tuokaa minulle luettelo viime konsertin laulajista!" Sen kuultuaan Hassinen vapisi niin, että häneltä lähti kengät jalasta.

"Todistakaa," kuningas toisti äkeästi, "tai mestautan teidät, olittepa hermostunut tai ei."

"Minä olen köyhä mies, Teidän majesteettinne," Hattu Hassinen aloitti vapisevalla äänellä, "enkä ollut vielä aloittanut teenjuontia - siitä ei ole suunnilleen viikkoakaan - ja minkä kanssa edes juoda kun voileivät olivat niin vähissä - ja teellä tuikkiminen..."

"Millä tuikkiminen?" sanoi kuningas.

"Tuikkiminen alkoi teellä," Hattu Hassinen vastasi.

"Tottakai tuikkiminen alkaa T:llä," Kuningas kivahti. "Tollonako minua pidätte? Jatka!"

"Olen köyhä mies," Hattu Hassinen jatkoi, "ja sen jälkeen melkein kaikki tuikki - paitsi että Maaniskuun rusakko sanoi..."

"Enpäs sanonut," Maaniskuun rusakko kiirehti keskeyttämään.
"Herttarouva leipoi herkkuja Herttakuninkaalle. Herttasotilaalle antoi käskyn viedä kakun kuninkaalle. Vaan sotilas söi salaa monta leivospalaa."
"Sanoitpas!" intti Hattu Hassinen.

"Kiellän kaiken!" sanoi Maaniskuun rusakko.

"Hän kieltää kaiken," sanoi kuningas. "Jättäkää edellinen kohta pois pöytäkirjasta."

"No, joka tapauksessa, Murmeli sanoi..." Hattu Hassinen jatkoi tarkkaillen hermostuneesti kieltäisikö Murmelikin kaiken, mutta se ei kieltänyt mitään, koska oli sikeässä unessa.

"Sen jälkeen," Hassinen jatkoi, "leikkasin vähän lisää leipää..."

"Mutta mitä Murmeli siis sanoi?" yksi valamiehistä kysyi.

"Sitä en muista," sanoi Hassinen.

"Teidän on pakko muistaa," Kuningas huomautti, "tai mestautan teidät."

Onneton Hassinen tiputti teekuppinsa ja voileipänsä ja polvistui. "Olen köyhä mies, Teidän majesteettinne," hän aloitti.

"Te olette ideaköyhä mies," sanoi kuningas.

Tässä kohtaa yksi marsuista alkoi hurrata ja oikeudenpalvelijat vaiensivat sen välittömästi. (Koska tämä on aika vahvasti sanottu, selitän miten se tapahtui. Niillä oli iso kangassäkki, jossa oli kiristysnauhat. Ne sujauttivat marsun siihen pää edellä ja istahtivat sitten sen päälle.)

"Oli hyvä vihdoinkin nähdä miten tuo tehdään," ajatteli Liisa. "Olen niin monta kertaa lukenut sanomalehtien oikeudenkäyntikuvauksista, että "istunnon päätyttyä jotkut yrittivät taputtaa, mutta se vaiennettiin alkuunsa", ja vasta nyt tajuan mitä se tarkoittaa."

"Jos ette tiedä tämän enempää, voitte seisoutua," jatkoi kuningas.

"Sitä en voi tehdä," sanoi Hattu Hassinen, "mina seison jo."

"Siinä tapauksessa voitte istuutua," kuningas vastasi.

Tässä kohtaa toinen marsu hurrasi, ja se vaiennettiin.

"No niin, nyt päästiin marsuista!" ajatteli Liisa. "Nyt kaikki ehkä alkaa vihdoinkin sujua."

"Joisin mieluiten teeni loppuun," sanoi Hattu Hassinen katsoen kauhuissaan kuningatarta, joka luki laulajista tehtyä listaa.

"Voitte mennä," sanoi kuningas, ja Hattu Hassinen kiiruhti ulos salista panematta edes kenkiä takaisin jalkaansa.

"...ja poikkaiskaa pää heti käytävässä," kuningatar lisäsi yhdelle oikeudenpalvelijoista, mutta Hattu Hassinen oli tipetiessään ennen kuin se ehti ovelle.

"Kutsukaa seuraava todistaja!", komensi uningas.

Seuraava todistaja oli Kreivittären keittäjätär. Hän kantoi pippuritölkkiä, ja Liisa oli arvannut kuka kyseessä oli jo ennen kuin keittäjätär ehti saliin, koska oven liepeillä oleva väki oli alkanut heti aivastella.

"Todistakaa," käski kuningas.

"Enkä," ynähti keittäjätär.

Kuningas katsahti epätoivoissaan Valkeaan kaniin, joka sanoi hiljaa: " Tätä todistajaa Teidän majesteettinne on kyllä ristikuulusteltava."

"No, jos on pakko, niin on pakko," kuningas sanoi apeasti, risti kätensä ja rypisti kulmiaan niin, että silmät melkein hävisivät näkyvistä. Sitten hän se sanoi matalalla äänellä: "Mistä kakut on tehty?"

"Pippurista, suurimmaksi osaksi," sanoi keittäjätär.

"Siirapista," sanoi unelias ääni sen takaa.

"Pidättäkää tuo Murmeli!" kuningatar kiljui. "Mestatkaa tuo Murmeli! Poistakaa Murmeli salista! Vaientakaa se! Kiduttakaa sitä! Ajakaa siltä viikset!"

Oikeus oli vähän aikaa seksaortoisessa tilassa kun Murmeli talutettiin pois, ja kun kaikki olivat taas paikoillaan, keittäjätär oli kadonnut.

"Olkoon," sanoi kuningas helpottuneena. "Kutsukaa seuraava todistaja!" Sitten hän lisäsi ääntään madaltaen kuningattarelle: "Rakkaani, sinun täytyy ristikuulustella tämä todistaja. Minä saan siitä päänsärkyä!"

Liisa katseli kuinka Valkea kani selasi luetteloa, ja oli hyvin utelias tietämään minkälainen seuraava todistaja olisi, "...sillä toistaiseksi ei ole koossa paljoakaan todistusaineistoa," hän sanoi itsekseen. Voit kuvitella hänen tyrmistyksensä kun Valkea kani luki kurkku suorana luettelosta nimen: "Liisa!"

"Täällä!" huusi Liisa. Hän pomppasi kiireesti ylös ja unohti siinä tiimellyksessä tyystin kuinka isoksi oli juuri kasvanut. Niinpä hän pyyhkäisi hameenhelmallaan valamiesaition kumoon ja kaatoi valamiehet alla olevan väkijoukon päälle. Siellä ne maata retkottivat ja ryömiskelivät, ja Liisalle tuli elävästi mieleen kultakalamalja, jonka hän oli edellisviikolla vahingossa kaatanut nurin.

"Voi, suokaa anteeksi!" Liisa huudahti kauhistuneena ja alkoi poimia niitä niin nopeasti kuin pystyi, sillä kultakalaonnettomuus pyöri yhä hänen mielessään ja hänellä oli epämääräinen mielikuva siitä, että pudonneet piti heti poimia ja panna takaisin aitioon tai muuten ne kuolisivat.

"Oikeudenkäynti ei voi jatkua," sanoi kuningas tärkeänä "ennen kuin kaikki valamiehet ovat jälleen oikeilla paikoillaan - kaikki," hän toisti hyvin painokkaasti katsoen samalla tiukasti Liisaan.

Liisa vilkaisi valamiesaitioon ja näki, että hän oli kiireissään sijoittanut liskon sinne pää alaspäin; se heilutteli apeasti pyrstöään kykenemättä liikkumaan. Liisa sai sen pois ja käänsi oikein päin takaisin. "Ei silti, että sillä olisi niin väliä," hän sanoi itsekseen, "olen melko varma, että oli se kummin päin hyvänsä, siitä on tämä istunnon kannalta aivan yhtä vähän hyötyä."

Heti kun valamiehet olivat hieman toenneet kiepsauksen aiheuttamasta järkytyksestä ja rihvelitaulut ja liidut oli löydetty ja palautettu omistajilleen, ne ryhtyivät tunnontarkasti kirjaamaan onnettomuuden kulkua - kaikki muut paitsi Lisko, joka oli niin puulla päähän lyöty, että se vain istui ja tuijotti suu ammollaan oikeussalin kattoon.

"Mitä te tiedätte tästä asiasta?" kuningas sanoi Liisalle.

"En mitään," sanoi Liisa.

"Ettekö yhtään mitään?" kuningas intti.

"En yhtään mitään," sanoi Liisa.

"Tämä on hyvin merkityksellistä," kuningas sanoi kääntyen kohti valamiehiä. Ne olivat juuri aikeissa kirjoittaa tämän tauluihinsa, kun Valkea kani keskeytti: "Teidän majesteettinne tarkoittaa tietysti merkitykse töntä," se sanoi kunnioittavalla äänellä, vaikka rypisteli kulmiaan ja ilmehti samalla kun puhui.

"Tarkoitin tietysti merkitykse töntä," kuningas korjasi kiireisesti ja mutisi sitten itsekseen "merkityksetöntä - merkityksellistä - merkityksetöntä - merkityksellistä -" aivan kuin se olisi maistellut kumpi sana kuulostaa paremmalta.

Jotkut valamiehistä kirjoittivat muistiin "merkityksetöntä" ja jotkut "merkityksellistä". Liisa näki tämän, koska oli niin lähellä että pystyi lukemaan niiden tauluja. "Mutta se on aivan samantekevää," hän ajatteli.

Nyt kuningas, joka oli jonkun aikaa tehnyt touhukkaasti merkintöjä muistikirjaansa, huusi: "Hiljaa salissa!" ja luki ääneen kirjastaan: " Sääntö numero neljäkymmentäkaksi. Kaikkien yli kilometrin pituisten henkilöiden on poistuttava salista."

Kaikki katsoivat Liisaan.

" Minä olen alle kilometrin pituinen," sanoi Liisa.

"Ettepäs ole,"sanoi kuningas.

"Melkein kahden kilometrin pituinen," lisäsi kuningatar.

"No, oli miten oli, minä en poistu," sanoi Liisa, "sitä paitsi tuo ei ole oikea sääntö, keksitte sen juuri äsken."

"Se on lakikirjan vanhin sääntö," sanoi kuningas.

"Sittenhän sen pitäisi olla sääntö numero yksi," sanoi Liisa.

Kuningas kalpeni ja sulki kiireesti muistikirjansa. "Mikä on tuomionne," hän kysyi valamiehistöltä ääni väristen.

"On vielä lisää todistusaineistoa, Teidän majesteettinne" sanoi Valkea kani pompaten kiireesti pystyyn, "Tämä paperi saapui juuri."

"Mitä siinä on?" kysyi kuningatar.

"En ole vielä avannut sitä," sanoi Valkea kani, "mutta se näyttää kirjeeltä, jonka syytetty on kirjoittanut... tuota... jollekulle."

"Niin sen on pakko olla," sanoi kuningas, "paitsi jos sitä ei ole kirjoitettu kenellekään, mikä taas ei ole kovin tavallista."

"Kenelle se on osoitettu?" kysyi yksi valamiehistä.

"Sitä ei ole osoitettu kenellekään," sanoi Valkea kani, "itse asiassa päällyspuolelle ei ole kirjoitettu mitään." Se kääri puhuessaan paperia auki ja lisäsi: "Se ei oikeastaan ole kirje vaan runo."

"Onko se syytetyn käsialaa?" kysyi joku toinen valamiehistä. "Ei, ei ole," sanoi Valkea kani, "ja se onkin kaikkein kummallisinta." (Valamiehet olivat silminnähtävästi ymmällään.)

"Hän on varmaankin matkinut jonkun toisen käsialaa," sanoi kuningas. (Valamiesten ilmeet kirkastuivat jälleen.)

"Uskokaa minua, Tiedän majesteettinne," Herttasotilas sanoi. "En kirjoittanut sitä eikä voida todistaa että kirjoitin sen: lopussa ei ole minkäänlaista allekirjoitusta."
Kahdestoista luku - Liisan todistus
"Jos ette allekirjoittanut sitä," sanoi kuningas, "niin sitä pahempi juttu. Teillä on täytynyt olla jokin metku mielessänne tai muuten olisitte allekirjoittanut sen niin kuin kunnian miehen kuuluu."

Tälle taputettiin yleisesti, olihan se kuninkaalta ensimmäinen älykäs puheenvuoro koko päivänä.

"Tämä tietenkin todistaa sotilaan syyllisyyden," sanoi kuningatar, "joten pää..."

"Se ei todista mitään sinne päinkään!" sanoi Liisa. "Herran tähden, ettehän te edes tiedä mitä siinä lukee!"

"Lukekaa se," sanoi kuningas.

Valkea kani pisti silmälasit nenälleen. "Mistä aloitan, Teidän majesteettinne?", se kysyi.

"Aloittakaa alusta," sanoi kuningas hyvin tärkeänä, "ja jatkakaa kunnes tulette loppuun. Sitten lopettakaa."

Salissa oli hiirenhiljaista, kun kani luki ääneen nämä säkeet:

" Sinäkin olet siellä nyt,

"Tämä on tärkein todistuskappale tähän saakka," sanoi kuningas hieroen käsiään, "joten jospa valamiehistö nyt..."

"Sille valamiehelle, joka tuon osaa tulkita," näpäytti Liisa (hän oli kasvanut niin isoksi viimeisten minuuttien aikana ettei pelännyt lainkaan keskeyttää sitä), "annan vitosen. Minusta siinä ei ollut järjen häivääkään."

Valamiehet kirjoittivat tauluihinsa: "Tytöstä siinä ei ollut järjen häiväkään," mutta yksikään ei yrittänyt tulkita runoa.

"Jos siinä ei ole järjen häivääkään," sanoi kuningas, "niin säästymme paljolta vaivalta, sillä siinä tapauksessa meidän ei näet tarvitse yrittää kaivaa sitä esiin. Mutta en olisi aivan varma," se jatkoi levittäen runoarkin polvelleen ja tiiraillessaan sitä toisella silmällään, "tuntuu kuin loppujen lopuksi näkisin siinä jotain järkeä. '- etten koskaan ui -' Ette varmaankaan osaa uida?" hän lisäsi kääntyen sotilaan puoleen.

Sotilas pudisti surullisena päätään. "Näyttääkö siltä, että osaisin?" se sanoi. (Silta ei taatusti näyttänyt, olihan se pelkkää pahvia.)

"Hyvä on, toistaiseksi," sanoi kuningas ja rupesi mutisemaan säkeitä itsekseen: "'Se on aina ehdoton' - tämä viittaa tietenkin valamiehistöön - 'mutt' rouvapa on vihainen,' - tarkoittanee kuningatarta - 'ja taatusti saat tuomion' - Taatustipa tosiaan! - 'Toiset antoi, mina otin,' No, tämä viittaa tietysti siihen mitä sotilas teki tortuille -"

"Mutta sitten sanotaan, että 'kaikki palaa takaisin'" sanoi Liisa.

"No mutta, siinähän ne ovat!" sanoi kuningas voitonriemuisesti ja osoitti pöydällä olevia torttuja. "Tämä on avian päivänselvää. Ja sitten - 'keltä paloi hihat?' - sinä et ainakaan ole koskaan polttanut hihojasi, vai mitä, armaani?", se sanoi kuningattarelle.

"Ei kuunaan!" puuskahti kuningatar raivoissaan ja heitti liskoa mustepullolla. (Pikku Ville-parka oli lakannut kirjoittamasta tauluunsa sormellaan, koska oli huomannut ettei siitä jää jälkeä, mutta nyt se aloitti kiiruusti uudelleen, ja käytti naamaltaan valuvaa mustetta, niin kauan kuin sitä riitti.)
Missä se minua pui:
"Siinä tapauksessa olet yhä hihainen", sanoi kuningas ja katsoi hymyillen saliin. Siellä oli hiirenhiljaista.
Kehuu, vaikkei kieltänyt,
"Se oli sanaleikki!" kuningas lisäsi äkäisesti ja kaikki nauroivat. "Jospa valamiehistö antaisi nyt tuomionsa," kuningas sanoi noin kahdettakymmenettä kertaa sinä päivänä.
Etten koskaan ui.
"Ei, ei!" sanoi kuningatar. "Rangaistus ensin - tuomio jälkeenpäin."
Sinä kuulit siltä sen
"Pajunköyttä ja potaskaa!" sanoi Liisa äänekkäästi. "Että muka rangaistus ensin!"
(se on aina ehdoton)
"Varopa sanojasi!" mylvi kuningatar ja muuttui purppuranpunaiseksi kasvoiltaan.
mutt' rouvapa on vihainen
"Enpäs!" sanoi Liisa.
ja taatusti saat tuomion!
"Pää poikki!" kuningatar mekasti kimakimmalla äänellään. Kukaan ei liikahtanutkaan.
Toiset antoi, mina otin
"Kuka sinusta piittaisi?" sanoi Liisa (joka tähän mennessä oli kasvanut oikeaan kokoonsa). "Sinä olet pelkkä pelikortti!"
Vielä toisin jakaisin:
Samassa koko pakka lehahti ilmaan ja lenteli Liisan päälle. Liisa kirkaisi, puolittain peloissaan ja puolittain vihoissaan, ja yritti hätistää niitä pois ja huomasi lopulta makaavansa rannalla pää siskonsa sylissä. Sisko pyyhki hellästi pois syksyn lehtiä, jotka olivat leijailleet puista Liisan kasvoille.
kunhan tuot sen lisäpotin,
"Herää, Liisa pieni!" sanoi hänen sisarensa. "Oletpa sinä nukkunut kauan!"
kaikki palaa takaisin.
"Näin kovin outoa unta!" sanoi Liisa. Ja hän kertoi siskolleen niin hyvin kuin suinkin muisti kaikki ne seikkailunsa, joista juuri olet lukenut. Ja kun hän oli lopettanut, sisko antoi hänelle suukon poskelle ja sanoi: "Se oli todella outo uni, kultaseni, mutta kiiruhda nyt teelle. Alkaa olla myöhä." Niin Liisa nousi ylös, riensi matkaan ja juostessaan mietti, sikäli kuin pystyi, miten ihmeellinen uni oli ollut.
Jos mina, hän tai kuka vaa
Liisan lähdettyä sisko jäi istumaan paikalleen. Hän katseli pää käsien varassa auringonlaskua ja ajatteli pikku Liisaa ja hänen ihmeellisiä seikkailujaan. Lopulta alkoi hänkin jollain tavalla nähdä unta, ja tällainen oli hänen unensa:
sekaannutaan tähän,
Ensin hän uneksi hieman Liisasta itsestään: miten tyttönen piti pienillä käsillään taas kerran kiinni hänen polvistaan ja katsoi häneen kirkkailla innokkailla silmillään. Hän kuuli korvissaan Liisan äänen ja näki kuinka tämä heilautti hassusti päätään pitääkseen kurissa liehuvat hiukset, jotka aina valahtivat hänen silmilleen - ja kuitenkin kun hän kuunteli tai kuvitteli kuuntelevansa, koko seutu hänen ympärillään virkosi eloon Liisan unen kummallisista otuksista.
niin siitä vasta vapaudutaan,
Pitkä ruoho kahisi siskon jaloissa kun Valkea kani kiiruhti ohitse - kauhistunut Hiiri uida loiskutti viereisessä lammessa - hän kuuli teekuppien kilinän kun Maaniskuun rusakko ja sen ystävät söivät loputonta ateriaansa sekä kuningattaren kimakan äänen kun tämä määräsi onnettomia vieraita mestauspölkylle - vielä kerran possuvauva aivasti Kreivittären polvella lautasten ja kuppien särkyessä sen ympärillä - vielä kerran ilma täyttyi Griipin kirkaisuista, liskon liidun kirskahduksista ja vaiennettujen marsujen tukahtuneista yskähdyksistä, ja tähän kaikkeen sekoittui onnettoman Vilpikonnan etäältä kantautuva nyyhke.
jos autat meitä vähän.
Niin sisko istui siinä silmät kiinni ja puolittain uskoen olevansa Ihmemaassa, vaikka hän tiesi ettei hänen tarvinnut kuin avata silmänsä, niin kaikki muuttuisi jälleen yksitoikkoiseksi arjeksi - ruoho vain kahisisi tuulessa ja kaislojen huojunta saisi lammen liplattamaan - teekuppien kilinä muuttuisi lehmänkellojen kalkkeeksi ja kuningattaren kimakat huudot paimenpojan ääneksi - ja vauvan aivastus, Griipin kirkaisu ja muut oudot äänet muuttuisivat (sen hän tiesi) kiireisen maatilan sekavaksi hälinäksi - ja kaukana ammuva karja korvaisi nyyhkyttävän Vilpikonnan.
Sinä sait kai äskettäin,
Lopuksi hän kuvitteli kuinka hänen pikkusiskonsa kasvaisi ajan myötä aikuiseksi naiseksi ja säilyttäisi aikuistuttuaankin lapsen vilpittömän ja rakastavan sydämen, kuinka jotkut toiset pikkulapset kerääntyisivät Liisan ympärille ja hän saisi heidän silmänsä loistamaan innosta monilla kummallisilla tarinoilla, ehkä jopa ammoisella Ihmemaa-unella, jakaisi lasten pikku murheet ja nauttisi heidän pienistä iloistaan muistaen ikuisesti oman lapsuutensa ja sen onnelliset kesäpäivät.
niskoille sen vihat! Vai oliko se toisin pain,
Olipa kerran kauan sitten eräs kaunis ja hyväsydäminen kuningatar. Kuningatar olisi kovin mielellään halunnut saada oman lapsen. Joka päivä hän toivoi: "Kunpa voisin saada tytön, jonka iho on valkea kuin lumi, huulet punaiset kuin ruusu ja hiukset mustat kuin eebenpuu."
siis keltä paloi hihat?
Ja vihdoin eräänä päivänä kuningattaren toive kävi toteen: hän sai kauniin tyttären, jonka iho oli lumivalkea, suu ruusunpunainen ja hiukset sysimustat. Kuningatar antoi tälle nimeksi Lumikki. Mutta pian pienen tytön syntymän jälkeen kuningatar kuoli ja Lumikki jäi isänsä kasvatettavaksi.
Älä enää kommentoi, tämä on nyt tilanne:
Kun muutamia vuosia oli kulunut, Lumikin isä meni uusiin naimisiin ja Lumikki sai uuden äitipuolen. Äitipuolesta tuli valtakunnan uusi kuningatar. Hän oli hyvin kaunis, mutta myös ilkeä ja turhamainen. Äitipuoli ei välittänyt vähääkään Lumikista tai muistakaan velvollisuuksistaan. Hän vietti päivänsä uusia vaatteita sovitellen ja itseään ihaillen.
salaisuutta vartioi
Lumikin äitipuolella oli ihmeellinen taikapeili. Kun hän katseli kuvaansa peilistä ja sanoi: "Kerro kerro kuvastin, ken on maassa kaunehin", peili vastasi hänelle: „Sinä olet maan kaunein!" Silloin äitipuoli oli tyytyväinen, sillä hän tiesi, että peili puhui aina totta.
mina, sinä, hän ja se."
Niin kuluivat vuodet. Lumikki varttui ja kasvoi päivä päivältä kauniimmaksi. Eräänä aamuna, kun Lumikin äitipuoli taas kerran kysyi peililtä "Kerro, kerro kuvastin, ken on maassa kaunehin", peili vastasikin: "Lumikki on kaunein!". Silloin äitipuoli raivostui. Hän halusi itse olla valtakunnan kaunein. Siitä päivästä lähtien kuningatar tunsi kateuden piston aina Lumikin nähdessään. Hän mietti vain, miten pääsisi tytöstä eroon.

Eräänä päivänä kuningattaren kateus kasvoi niin suureksi, että hän pyysi palvelijoitaan tuomaan luokseen metsästäjän. Kuningatar määräsi metsästäjän ottamaan Lumikin mukaansa syvälle metsään ja surmaamaan tämän siellä.

Metsästäjä pelästyi, sillä hän oli kiltti mies. Hän ei kuitenkaan uskaltanut vastustella julmaa kuningatarta. Niinpä metsästäjän ei auttanut muu kuin ottaa Lumikki mukaansa. Kuljettuaan Lumikin kanssa hyvän matkaa metsästäjä pysähtyi ja veti veitsensä esiin. Mutta hänen kävi sääliksi tyttöä. Hän ei kerta kaikkiaan pystyisi tekemään pahaa suloiselle Lumikille. Sen sijaan että olisi surmannut tämän, hän sanoi: "Juokse kauas pois, äläkä enää koskaan palaa takaisin kotilinnaasi. Henkesi on siellä vaarassa, sillä julma äitipuolesi haluaa surmata sinut." Metsästäjä jätti tytön metsään ja palasi takaisin linnaan.

Hylätty Lumikki-parka jatkoi matkaansa ypöyksin. Hän oli peloissaan ja surullinen, sillä hänellä ei ollut enää kotia eikä ketään, joka olisi hänestä huolehtinut. Vähitellen ilta alkoi hämärtää ja Lumikkia alkoi väsyttää. Hän jatkoi matkaansa metsän halki, kunnes kaatui maahan lopen uupuneena. Silloin hän näki puiden lomassa pienen soman mökin. Lumikki käveli mökin luo ja koputti sen ovelle. Kun kukaan ei vastannut, hän avasi oven ja astui varovasti sisään.

Mökissä oli siistiä. Pöydällä näkyi seitsemän pientä lautasta sievässä rivissä. Makuuhuoneessa oli sijattuna seitsemän pientä sänkyä. Lumikki maisteli varovasti pöydällä olevaa ruokaa ja nukahti uupuneena yhteen sijatuista vuoteista.

Mökki kuului seitsemälle kääpiölle. Myöhään illalla nämä saapuivat takaisin kotiinsa. He huomasivat heti, että joku oli vieraillut mökillä. Yksi kääpiöistä kysyi: "Kuka on istunut minun tuolillani?" Toinen kysyi: "Kuka on syönyt minun lautaseltani?" Kolmas kysyi: "Kuka on haukannut leipääni?" Neljäs kysyi: "Kuka on juonut maitoani?" Viides kysyi: "Kuka on käyttänyt minun haarukkaani?" Kuudes kysyi: "Kuka on käyttänyt minun veistäni?" Mutta seitsämäs sanoikin: "Joku nukkuu minun sängyssäni!" Toiset kääpiöt kiiruhtivat katsomaan kutsumatonsa vierastaan. "Voi sentään, hän on vain pieni tyttö", he huokasivat. Ja he antoivat Lumikin nukkua.

Kun Lumikki aamulla heräsi, hän näki seitsemän pientä kääpiötä ja pelästyi. Mutta kääpiöt olivat ystävällisiä ja lupasivat, että Lumikki saisi jäädä heidän luokseen asumaan. Ja niin Lumikki päätti jäädä kilttien kääpiöiden luo.

Vuodet kuluivat, ja Lumikista kasvoi kaunis ja hyväsydäminen nuori nainen. Hän auttoi mielellään kääpiöitä kodin askareissa ja hoivasi ja ruokki myös mökin ympärillä asuvia metsäneläimiä. Kaikki pitivät Lumikista, sillä hän oli aina ystävällinen ja avulias.

Sillä välin Lumikin ilkeä äitipuoli eli myös tyytyväisenä linnassaan. Hän luuli Lumikin kuolleen ja kuvitteli olevansa taas valtakunnan kaunein nainen. Eräänä päivänä hän asteli taas taikapeilin luo ja kysyi: "Kerro kerro kuvastin, ken on maassa kaunehin?". Mutta peili vastasikin: "Lumikki on kaunein". Kuningatar raivostui, sillä hän ymmärsi Lumikin olevan yhä elossa. "Missä Lumikki on?" hän kysyi, ja peili vastasi tämän asuvan seitsemän kääpiön luona metsässä.

Silloin kuningatar päätti etsiä Lumikin käsiinsä itse. Hän meni salakammioonsa ja valmisti siellä myrkyllisen omenan. Päältäpäin omena oli hyvin kaunis, punaposkinen ja mehukas, mutta jos siitä puraisi, kuolisi heti. Kuningatar pakkasi myrkkyomenan koriin. Hän pukeutui vanhaksi eukoksi ja lähti matkaan. Kauan aikaa kuljettuaan hän saapui seitsemän kääpiön mökille ja löysi Lumikin sieltä.

Hän koputti ovelle. Lumikki kurkisti ulos, näki siellä vanhan eukon ja sanoi: "En saa päästää ketään sisään." "Ei sinun tarvitsekaan. Toin sinulle lahjan", vastasi eukko ja ojensi Lumikille omenan. Omena kiilteli houkuttelevasti eukon kädessä. Lumikki tiesi, ettei saisi ottaa ventovierailta mitään. Mutta hän ei voinut vastustaa kiusausta. Lumikki tarttui omenaan ja puraisi sitä - ja kaatui samassa kuolleena maahan.

Ilkeä kuningatar riensi takaisin linnaan peilinsä ääreen ja kysyi: "Kerro kerro kuvastin, ken on maassa kaunehin?" Mutta peili vastasikin hänelle: "Sinä et ole kaunis, sillä sydämesi on täynnä vihaa ja kateutta. Todellinen kauneus on sydämen kauneutta." Silloin kuningatar raivostui niin, että paiskasi peilin maahan.

Kun kääpiöt illalla palasivat kotiinsa, he löysivät Lumikin lattialta elottomana. He yrittivät kaikkensa saadakseen Lumikin virkoamaan, mutta mikään ei auttanut. Kääpiöt laskivat Lumikin lasiseen arkkuun ja itkivät hänen äärellään päiväkausia. Sitten he kantoivat arkun vuorelle. Eläimetkin tulivat paikalle ja surivat Lumikkia.

Eräänä päivänä myös muuan ystävällinen prinssi sattui tulemaan paikalle. Hän näki lasisen arkun ja Lumikin makaavan siinä. Lumikki oli niin kaunis, että prinssi tunsi sydämensä sulavan säälistä. Hän kumartui Lumikin puoleen ja painoi suudelman tämän huulille. Samassa myrkkyomenan vaikutus lakkasi ja Lumikki virkosi takaisin eloon. "Hyvänen aika", Lumikki sanoi. "Missä minä olen"? Prinssi vastasi riemuiten: "Sinä olet minun luonani!" Ja kerrottuaan mitä oli tapahtunut, prinssi sanoi Lumikille: "Lupaan rakastaa sinua enemmän kuin mitään muuta maailmassa." Niin Lumikki seurasi prinssiä tämän kotilinnaan ja he elivät yhdessä elämänsä onnellisena loppuun asti.

Mikä melske ja meteli! Myllärin luota kuului sellaista ulinaa ja parkumista, ettei siitä tahtonut loppua tulla. Myllärillä oli nimittäin ikäloppu aasi, josta se oli päättänyt hankkiutua eroon. Koko ikänsä aasi oli kantanut painavia viljasäkkejä, mutta nyt se oli tullut vanhaksi. Sen vuoksi mylläri ei halunnut enää pitää aasia ja lähetti sen matkoihinsa.

- Vai eläkkeelle! mylvi aasi loukkaantuneena. - Vielä mitä. Minä lähden Bremeniin ja rupean siellä kaupunginsoittajaksi!

Ja niin se lähti. Aasi ei tosin ehtinyt kulkea kovinkaan pitkään, kun se kohtasi matkallaan koiran. Koira makasi keskellä tietä ja vonkui ja ulisi.

- Mikä hätänä? kysyi aasi.

- Olen tullut vanhaksi, parkui koira. - Isäntäni hylkäsi minut, koska olen hidas ja raihnainen.

Aasi sääli onnetonta koiraa, sillä se tiesi, että yksin jääminen oli surkeinta, mitä mitä kenellekään voi sattua.

- Minä aion mennä Bremeniin ja ruveta siellä kaupunginsoittajaksi. Tule mukaan ja rupea soittajaksi sinäkin!

Aasi ja koira eivät ehtineet kulkea pitkällekään kun kuulivat tieltä ähinää ja voihketta. Kissa istui tienposkessa ja oli tosiaankin aivan onnettoman näköinen.

- Mikä hätänä, kysyivät aasi ja koira.

- Olen tulossa vanhaksi, eivätkä hampaani ole yhtä terävät kuin ennen. Emäntäni ajoi minut pois.

Aasi mietti asiaa hetken ja sanoi sitten: - Voisit tulla meidän kanssamme Bremeniin. Me aiomme ruveta siellä kaupunginsoittajiksi.

Kissa piti ehdotusta mainiona ja liittyi mukaan. Seurue ei ehtinyt kulkea pitkällekään, kun surumielinen valitus täytti metsän. Puun oksalla istui kukko, joka kiekui sydäntäsärkevästi.

- Kylläpä sinä pidät kovaa meteliä, tuumi aasi. Mikä hätänä?

- Sain potkut kanalasta, vastasi kukko. - Minua ei enää huoli kukaan.

- Älähän nyt, tuumi aasi. - Tule meidän kanssamme Bremeniin. Me kaikki neljä voimme pitää yhteiskonsertteja.

Ehdotus sopi kukolle oikein hyvin, ja se liittyi muiden mukaan.

Niin seurue jatkoi kohti Bremeniä. Vähän matkaa kuljettuaan aasi nosti katseensa ja huudahti:

- Valoa!

Metsän keskellä näkyi pieni mökki.

- Siellä asuu joku, keksi koira. - Mennään katsomaan!

Eläimet hiipivät lähemmäs mökkiä. Aasi kurkisti ikkunasta sisään ja sanoi: - Siellä on suuri katettu pöytä, ja sen ympärillä istuu rosvoja syömässä ja juomassa.

- Päästäisivätköhän ne meidät sisään, jos pitäisimme pienen konsertin? kissa keksi.

- Yritetään, muut päättivät.

Ja niin tehtiin. Aasi kävi ikkunan eteen. Koira hypähti aasin selkään. Kissa puolesaan kiipesi koiran selkään ja lopuksi kukko lennähti istumaan kissan päälaelle.

Sitten aasi laski kolmeen ja konsertti alkoi: aasi hirnui, koira haukkui, kissa naukui ja kukko kiekui. Mikä melske ja meteli!

Rosvot pelästyivät melua niin, että juoksivat suin päin ulos talosta. He luulivat, että kummitus oli tunkeumassa tupaan. Vaan siitäkös eläimet innostuivat: aasi pärskähteli, koira ulisi, kissa sähisi ja kukkokin kiljui kurkku suorana.

Rosvot pinkoivat pakoon henki kurkussa. Yhtä pelottavaa möykkäröintiä ei kukaan heistä ollut kuunaan kuullut. Sen koommin ei yksikään rosvo enää uskaltanut palata mökkiin. Mutta eläimet astuivat sisään ja tekivät olonsa kotoisaksi.

Ne viihtyivät mökissä niin hyvin, että taitavat asua siellä vielä tänäkin päivänä.

Olipa kerran korppi, joka oli kuuluisa tyhmyydestään. Eräänä päivänä se löysi ison juustonpalan. Se lenteli ympäriinsä ja esitteli juustoaan ylpeänä metsän väelle.

Silloin paikalle saapui ovela kettu, joka oitis huomasi juuston korpin suussa. Ketun tuli nälkä, ja se päätti huijata herkkupalan itselleen. Pahat mielessään kettu käveli korpin luo ja kumarsi sille kohteliaasti.

"Hyvää päivää, rakas ystäväni. Kuinka kaunis sinä tänään oletkaan!", kettu kehui. Korppia ketun puheet ilahduttivat. Se ei kuitenkaan voinut vastata ketulle mitään, sillä sillähän oli juustonpala suussaan.

"Sinulla on kauniit pyrstösulat", jatkoi kettu kehumistaan. Korppi näytti entistä tyytyväisemmältä, mutta pysyi edelleen hiljaa. Se ei kuitenkaan malttanut olla pyrähtelemättä ilmaan komeine sulkineen.

Kettu mietti hetken ja jatkoi sitten korpin imartelua:

"Olen kuullut, että sinulla on myös kaunis lauluääni. Voi jospa joskus saisin kuulla, kun sinä laulat."

Nyt korppi oli kehuista niin mielissään, ettei se enää pystynyt olemaan hiljaa. Se halusi ylpeänä esitellä laulutaitoaan.

Korppi avasi suunsa ja alkoi raakkua.

Ja kuinka kävikään! Herkullinen juustonpala putosi suoraan ketun suuhun.

Kettu nauroi ja hävisi metsään juustonpala vatsassaan. „Kehuin korppia kauniiksi, mutta viisas se ei totisesti ole. Viisas ei nimittäin usko kaikkea, mitä hänestä sanotaan."

Sen pituinen se.

Ulkona loisti elokuinen pihavalaistus: täysikuu loimotti ja kiiltomadot kansoittivat pihanurmen.

Kellokukat painoivat jo päitään, kun Aino vielä tähysti lepakoita ikkunasta. Myös mummu oli päivällä näyttänyt aivan lepakolta mustassa uimapuvussaan. Mummu oli muutenkin vähän salaperäinen. Hän kertoi joka ilta iltasaduksi kohtaamisistaan erilaisten eläinten kanssa metsäpolulla, rannassa, aitan kulmalla, kasvimaalla... Mummu ei pelännyt eläimiä eivätkä eläimet pelänneet hiljaa kulkevaa, salaperäistä mummua. Mummu tuli toimeen eläinten kanssa, ja lasten. Mummulla oli aikaa.

Lepakko suhahti pyykkinarulla kuivuvaa valkoista pyyhettä päin. Mummu kolisutti vesikannuja keittiössä. Myöhäinen västäräkki pyrähti pesää kohti. Käki oli muninut kesän alussa munansa västäräkkien pesään ja pikku västäräkeillä oli ollut kova työ kun ne ruokkivat suurta käenpoikasta, joka ei suostunut lentämään pesästä. Västäräkkien kesä oli mennyt ruoan haussa - paljon muuta ne eivät sinä kesänä olleet ehtineetkään tehdä. Toisin kuin Aino ja mummu!

Aino oli oppinut näkemään vaikka mitä luonnon ihmeitä. Alkukesästä sinisiivet olivat liihottaneet ruiskukkien ja orvokkien yllä. Yhdessä mummun kanssa Aino oli miettinyt minne kardinaaliheinäsirkat katosivat ja millainen riemu siitä syntyi kun sudenkorennot pistivät pystyyn sudenkorentokarnevaalit.

Yhtenä kesäkuisena aamuna mummu oli herättänyt Ainon aikaisin ja he olivat nähneet navetan takana aamu-usvan seassa tupsukorvaisen ilveksen. Toisena aamuna he olivat huomanneet miten tillimaalla vierailivat ensin kauniit toukat ja toukkien jälkeen sorsaemo lapsineen. Tillejä ei enää ollut riittänyt edes kalakeittoon mausteeksi, mutta mummu oli vain hymyillyt salaperäistä hymyään.

Heinäkuussa mummu oli yhtenä aamuna laittanut hellaan tulen. Sitten oltiin lähdetty yhdessä ulos ja mitä ihmettä! Savupiipun päällä oli savun keskellä kököttänyt hämmästyksen pökerryttämä lehtopöllö.

Aino ajatteli, että mummu näki sen, mitä muut eivät ehtineet nähdä. Ja kaiken mitä mummu näki, hän opetti Ainolle. Sitä paitsi mummu osasi maalata näkemänsä vesiväreillä ja nyt, kesän lopussa, seinä Ainon sängyn vieressä oli täynnä mummun eläinkuvia. Joka ilta Ainosta tuntui kun hän olisi käynyt turvallisen eläimen viereen, kun hän käpertyi mummun kylkeen iltasadulle. Mummu tuoksui järveltä ja metsältä. Melkein kuuli laineen liplatuksen ja mäntyjen huminan.

Keittiöstä ei enää kuulunut kannujen kolinaa. Maito oli jo viety kellariin ja pellit suljettu yöksi. Kotihiiri rapisutti omille poluilleen ja kiiltomadot valaisivat yhä kirkkaammin. Ne taisivat nyt vaeltaa asteripenkkiä kohti.

- Aino, mummun ääni kuului kamarista. - Tule niin kerron miten mummu kohtasi lähdepolulla metsäsiat... ja miten hirvet uivat... ja miten itsepäiselle västäräkille kävi.

Mummu ja metsäsiat, Aino keksi, se kuulosti aivan sadulta. Ehkä hänen mummunsa olikin oikea satumummu! Silloinhan myös hän olisi satutyttö, ainakin jos vain muistaisi nähdä ja ihmetellä, sudenkorentokarnevaaleja, pökertyneitä pöllöjä, lähteellä juovia hirvenvasoja ja niityn joka ainoaa apilaa.

Miska oli hyvin pikkuruinen mörkö. Hän oli mitä suurimmalla varmuudella maailman piskuisin mörkö. Miska oli niin pikkuriikkinen, ettei juuri kukaan ollut huomannut häntä. Hän oli itse asiassa yhtä pitkä kuin hammastikku. Se ei ole kovin paljon se.

Miska asusti hylätyn kartanon ikivanhassa piirongissa. Piironki oli Miskalle hyvin suuri. Hänelle riitti pari laatikkoa, joihin hän oli sisustanut viehättävän kotinsa. Moni olisi pitänyt Miskan kotia vierailun arvoisena paikkana, jos olisi tiennyt Miskan kodista.

Eräänä päivänä Miska päätti löytää itselleen työtä. Ongelma oli, että hän ei tiennyt, millaista työtä maailman pienimmälle mörölle olisi tarjolla. Miska mietti asiaa pitkään. Hän ei keksinyt yhtäkään sopivaa ammattia.

Miska oli surullinen.

Miskaa harmitti.

Hän halusi tehdä työtä ja tuntea itsensä iloiseksi työpäivän jälkeen.

- Työn tekeminen on tärkeää, Miska sanoi peililleen.

Miska pohdiskeli asiaa aamiaispöydässä, kastellessa pientä heinäänsä ja juodessaan pisaran vettä. Mutta hän ei vieläkään keksinyt, mitä voisi työkseen tehdä.

Miska päätti pyytää apua rouva Ágotalta.

Miska tiesi, että rouva Ágota oli kiltti ja mukava nainen. Hän oli tehnyt työtä teatterissa. Rouva Ágota oli näyttelijätär.

Ja toisin kuin monilla ihmisillä, rouva Ágotalla ei ollut kiire.

Miska astui ulos kartanon hienosta pääovesta. Hän törmäsi puutarhan nurmikolla sisiliskoon.

- Huomenta, sisilisko sanoi.

- Huomenta vain, Lizi, Miska tervehti sisiliskoa. - Olen matkalla rouva Ágotan luo.

- Ahaa, sisilisko sanoi.

- Minä haluan löytää itselleni työtä, Miska jatkoi.

- Ahaa. Vai niin, Lizi-sisilisko sanoi.

Lizi ei koskaan ollut monisanainen kaveri. Mutta hän tarjoutui viemään Miskan rouva Ágotan luo.

Rouva Ágotalla oli mukava talo. Miska kiipesi portaita etuovelle. Sitten hän koputti ovea. Kukaan ei kuullut. Hän koputti kovempaa. Mutta kukaan ei kuullut.

Miska oli tottunut tähän. Pieni mörkö ei saa aikaiseksi kovaa ääntä. Toisinaan se on ongelmallista. Miska vilkaisi ylös ovikelloon. Miten minä yletyn painamaan ovikelloa? Miska ihmetteli.

Miska toivoi, että oven vieressä olisi pienet tikkaat piskuisille vieraille. Sellaisiakin löytyy maailmassa. Ja pienetkin vieraat haluavat soittaa ovikelloa. Tai ovikello voisi olla ihan minun korkeudellani. Se vasta olisi helppoa, mörkö tuumasi.

Miska huokaisi ja alkoi pomppia. Pieni mörkö putosi pepulleen.

- Voi ei.

Miska alkoi kiivetä ovea ylöspäin. Pieni mörkö humpsahti taas pepulleen.

- Voihan viikset.

Miska kasasi kiviä keoksi ja yritti päästä kivikeolla korkeammalle. Mutta pieni mörkö tipahti pepulleen.

- Voi kissantassut!

Hän otti nenäliinan ja pyyhki hikeä otsaltaan. Silloin pihatieltä kuului askelia. Se oli rouva Ágotan koira Max.

- Sanoiko joku kissa? koira kysyi ja nuuski ilmaa.

- Terve, Max, Miska sanoi.

Koira huomasi Miskan ja sen huiskahäntä alkoi heilua iloisesti.

- Olipa hyvä nuuskutusreissu, Max ilmoitti.

- Voisitko painaa ovisummeria? Miska pyysi.

Max katsoi ylös ovikelloon. Koiran häntä heilui.

- Totta kai, Max sanoi ja pomppasi ilmaan. Koiran nenä tönäisi ovikellon nappia. Talon sisältä kuului surinaa.

- Kiitos, Max, Miska sanoi.

- Helppo juttu. Etsin lisää nuuskittavaa, se on mielipuuhaani, Max kertoi ja juoksi talon taakse.

Miska kuuli askelia oven takaa. Ovi avautui. Ovella seisoi rouva Ágota. Hän katseli ympärilleen.

- Hassua, minä kuulin mielestäni ovikellon surraavan, rouva Ágota sanoi.

- Tervehdys, Miska sanoi niin kovaa kuin jaksoi.

Rouva Ágota katsoi alaspäin. Hän tarkensi katsettaan ja näki vihdoin Miskan.

- Tervehdys sinulle. Mitä kuuluu, pieni olento? Rouva Ágota kysyi.

- Haluaisin neuvoja. Nimeni on Miska, pieni mörkö kertoi.

- Selvä se. Kerro vain, jos minä voin jotenkin auttaa sinua, Miska, rouva Ágota sanoi.

Rouva Ágota laskeutui alas. Hän nosti Miskan ylös kämmenellään.

- Haluaisitko kuumaa kaakaota? Rouva Ágota kysyi.

Miska oli hyvillään.

- Vain pienen pisaran, mörkö selitti.

- Selvä se. Minulla pitäisi olla nukketalon kaakaokuppeja, sopiiko se sinulle? rouva Ágota kysyi.

Miska nyökkäsi.

Rouva Ágota vei Miskan olohuoneeseen ja laski hänet istumaan pehmeälle sohvalle. He joivat kaakaota ja murustelivat suklaakeksiä. Rouva Ágota silitteli kissaansa, joka mulkoili Miskaa väsyneesti.

Seinäkello tikitti. Ulkona lauloi lintuja. Miska tunsi olonsa mukavaksi rouva Ágotan kodikkaassa asunnossa. Hän piti myös kaakaokupistaan. Siihen oli maalattu pienen pieniä kukkia. Pikku hiljaa mörkö uskaltautui kertomaan toiveestaan löytää töitä. Hän kuvaili myös pieneen kokoonsa liittyviä ongelmiaan. Rouva Ágota kuunteli, nyökytteli ja pohti.

- Toisinaan pienoinen koko voi olla myös etu, rouva Ágota arveli. - Minulla on idea. Ja se voisi toimia!

Miskan kasvoille levisi odottava hymy. Rouva Ágota kumartui Miskan eteen ja kuiskasi hänelle ajatuksensa. Miska alkoi hymyillä aina vain enemmän. Rouva Ágota kertoi, että Miska voisi tehdä töitä kotonaan. Miska pomppi sohvalla. Mutta häntä alkoi äkkiä arveluttaa.

- Luuletko, että minä pystyisin siihen? Miska epäili.

- Minä uskon niin, rouva Ágota vakuutti.

- Niinkö?

- Minä autan sinua, rouva Ágota lupasi ja he kättelivät.

Parin viikon kuluttua siinä hylätyssä kartanossa, jossa Miska asusti, oli suuri yllätys yleisölle. Kartanon kuistille oli tehty iso kyltti.

Siinä luki:

Ihmisiä tuli jonossa sisälle kartanoon. He istuutuivat innoissaan tuoleihin, jotka oli asetettu ikivanhan piirongin eteen. Piirongin laatikoiden välissä oli maailman pienin esirippu. Sen takana jännitti Miska. Esitys oli pian alkamassa.

Olipa kerran vuohiäiti, jolla oli seitsemän pientä kilipukkia: Hillevi, Heino, Hannes, Hippu, Haituva ja Hotakainen. Seitsemäs, pienin niistä, oli nimeltään Hilda. Vuohiäiti ja kilit asuivat pienessä mökissä keskellä metsää.

Pahaksi onneksi samassa metsässä asui myös iso paha susi.

Aina kun vuohiäiti meni ulos, hän sanoi lapsilleen: - Muistakaa, ettette saa avata ovea kenellekään. Susi voi tulla ja syödä teidät suihinsa.

Kilit lupasivat aina kiltisti totella äitiään.

Eräänä päivänä äiti oli taas lähdössä asioille. Juuri silloin vuohien talon ohi kulki susi, joka kuuli seitsemän pienen kilin olevan yksin kotona. Se päätti olla ovela. Susi odotti vähän aikaa, kun vuohiäiti oli lähtenyt. Kop-kop, se koputti ovelle.

- Avatkaa ovi, lapsikullat, se sanoi. - Äitinne täällä.

- Et sinä ole äiti, huusivat kilit. Sinun äänesi ei ole yhtä lempeä. Sinä olet susi. Mene pois!

Susi ei lannistunut vielä. Se palasi metsään etsimään jotain, jolla saisi äänensä lempeämmäksi. Seuraavan kerran, kun vuohiäiti lähti taas asioilleen, susi oli valmiina odottamassa. Se joi kupillisen hunajaa ennenkuin hiipi ovelle. Kop-kop, se koputti.

- Avatkaa ovi, lapsikullat, se sanoi lempeimmällä äänellään. - Äitinne täällä.

- Sillä on äidin ääni, sanoivat kilit. - Avataan ovi.

Mutta juuri silloin yksi kileistä huomasi suden mustat käpälät ikkunalaudalla.

- Sinun käpäläsi eivät ole valkoiset, kilit huusivat yhteen ääneen. - Sinä olet susi. Mene pois!

Susi ei lannistunut vieläkään. Se palasi metsään etsimään jotain, jolla saisi värjättyä tassunsa valkoiseksi. Seuraavan kerran, kun vuohiäiti lähti taas asioilleen, susi oli valmiina odottamassa. Ensin se joi kupillisen hunajaa. Sitten se työnsi käpälänsä valkoiseen jauhopussiin. Lopuksi se koputti ovelle: kop-kop.

- Avatkaa ovi, lapsikullat, se sanoi lempeimmällä äänellään. - Äitinne täällä.

Varmuuden vuoksi susi asetti vielä valkeat tassunsa ikkunalaudalle näkyviin.

- Sillä on lempeä ääni, sanoivat kilit. - Ja sen käpälätkin ovat valkoiset. Se on äiti.

Kilit avasivat oven ja - voi kauhistus! - susi pääsi sisään. Kilit juoksivat hädissään piiloon. Hillevi meni sänkyyn peiton alle. Heino piiloutui uuniin. Hannes juoksi pöydän alle. Hippu loikkasi jääkaappiin. Haituva piiloutui isoon laatikkoon. Hotakainen kipitti sohvan taakse. Hilda, pienin kileistä, hyppäsi pesuämpäriin.

Susi katsoi sänkyyn ja uuniin ja pöydän alle ja jääkaappiin ja laatikkoon ja sohvan taakse ja löysi kaikki kilipukit - ja sitten se söi ne suihinsa. Mutta se ei vilkaissut pesuämpäriin eikä löytänyt pientä Hildaa.

Susi maiskutti tyytyväisenä suutaan ja asteli metsään ruokalevolle.

Kun vuohiäiti tuli kotiin, se arvasi heti mitä oli tapahtunut.

- Hillevi! Haituva! Vuohiäiti huuteli pieniä kilejään nimeltä, mutta kukaan ei vastannut. Vihdoin se kutsui Hildaa, pienintä kiliä.

- Minä olen täällä pesuämpärissä, kuului pieni ääni.

Vuohiäiti kurkisti ämpäriin ja halasi poikastaan. Hilda kertoi äidilleen, kuinka susi oli huijannut heitä.

Vuohiäiti ja Hilda lähtivät yhdessä etsimään pahaa sutta. Viimein se löytyikin metsästä sikeässä unessa.

Vuohiäiti kiiruhti kotiin hakemaan saksia. Niks-naks se leikkasi suden vatsan auki ja päästi kilit yhden toisensa jälkeen ulos: Hillevi, Heino, Hannes, Hippu, Haituva ja Hotakainen olivat kaikki ehjiä ja iloisia nähdessään taas päivänvalon.

Sitten kilit auttoivat äitiään vierittämään suden tyhjään vatsaan isoja kiviä. Lopuksi vuohiäiti ompeli suden vatsan sievästi kiinni. Susi jatkoi uniaan, mutta vuohiäiti lapsineen loikki turvaan omaan kotitaloonsa.

Jonkin ajan kuluttua susi heräsi. Se nousi jaloilleen ja ihmetteli tukalaa oloaan.

- Hyvänen aika miten mahaani särkee, se ähki. - Ihan kuin vatsani olisi täynnä kiviä.

Silloin susi päätti, ettei se enää milloinkaan söisi yhtään ainoaa kilipukkia. Eikä se syönytkään.
Maailman pikkuruisin teatteri ylpeänä esittää:
Ja niin seitsemän pientä kiliä elivät onnellisena elämänsä loppuun saakka.
Maailman piskuisin mörkö.
Olipa kerran kaksi hiiriserkusta, joista toinen asui maalla ja toinen kaupungissa.

Eräänä päivänä maalla asuva hiiri kutsui kaupungissa asuvan serkkunsa luokseen kylään. Maalaishiiri oli siivonnut kotikolonsa putipuhtaaksi, ja sen pienenpieni pöytä notkui vanhoja juustonpaloja, leivänmurusia, herneitä ja jyväsiä.

Vihdoin kaupunkilaisserkku koputti oveen. Maalaishiiri toivotti sen lämpimästi tervetulleeksi kotiinsa. Kaupunkilaishiiri astui sisään. Se katseli pitkään ympäriinsä ja nyrpisti sitten nenäänsä. Maalaisserkun kolo oli sen mielestä nuhjuinen ja pieni, ja ruokakin aivan mautonta. Viimein se avasi suunsa.

- Voi sinua, serkkuparka, se sanoi. - Kuinka viitsit elää näin kurjissa oloissa? Elät pienessä kolopahaisessa ja syöt vanhoja ruoantähteitä. Meillä kaupungissa on asiat paljon paremmin. Siellä eletään rikkauksien ja herkkujen keskellä ja nautitaan elämästä. Muuta serkkuhyvä ihmeessä minun luokseni kaupunkiin!

Maalaisserkkua hävetti. Hän ei ollut ymmärtänyt, kuinka vaatimaton hänen kotinsa olikaan. Maalaishiiri päätti ottaa tarjouksen vastaan.

Niinpä serkukset lähtivät yhdessä kaupunkiin. Pitkän matkan kuljettuaan ne saapuivat perille. Kaupungissa oli melkoinen vilinä! Kaupunkilaishiiri johdatti serkun kotitaloonsa. Talossa oli suunnattoman suuri keittiö, joka oli täynnä ruokaa.

- En ole koskaan nähnyt näin paljon herkkuja! ihasteli maalaishiiri silmät pyöreinä.

- Nyt näet itsekin, miten hienoa kaupunkielämä on, vastasi kaupunkilaishiiri ylpeänä.

Hiiret vilistivät ruokakomeroon ja pinosivat lautasensa täyteen makupaloja: mustikkapiirakkaa, juustovoileipiä ja suklaavanukasta. Voi sitä herkkujen määrää! Maalaishiiri nautti vierailustaan täysin siemauksin. Se muisteli vanhaa kotikoloaan ja tuumi, että elämä kaupungissa todella oli parempaa.

Yhtäkkiä ruokakomeron ovi avattiin, ja sisään astui joukko häliseviä ihmisiä. Hiiret pinkoivat peloissaan pakoon minkä pienillä jaloillaan pääsivät. Varsinkin meteliin tottumaton maalaisserkku oli aivan hädissään. Sen onnistui kuitenkin pujahtaa piiloon erään laatikon taakse. Siellä se istui hiirenhiljaa viiksikarvat pelosta väristen, kunnes ihmiset olivat poistuneet paikalta.

Samassa ovensuussa naukaisi kissa. Se oli suuri ja karvainen otus, ja sen hampaat olivat niin terävät, että se olisi helposti tehnyt lopun kokonaisesta hiiripesueesta.

- Apua! kirkaisi maalaishiiri ja ryhtäsi serkkunsa perässä viime hetkellä turvaan komeron reunassa olevaan koloon.

Kun kissa oli saanut leikistä tarpeekseen ja ruokakomerossa viimein oli aivan hiljaista, maalaishiiri kuiskasi serkulleen varovasti.

- Kuulehan serkkurakas, taidan lähteä takaisin omaan kotiini. Jos elämä kaupungissa on aina näin pelottavaa, en kaipaa sen hienouksia. Elän mielummin maalla, kunhan saan olla rauhassa eikä minun tarvitse pelätä.

Niinpä maalaishiiri lähti onnellisena takaisin omaan kotiinsa. Se tiesi nyt, etteivät mitkään kaupungin houkutukset voittaneet oman kodin rauhaa.

Piditkö lukemastasi?

Voit lähettää meille palautetta osoitteeseen info@iltasatu.org. Palautteen avulla pyrimme kehittämään palvelua entisestään.

Kerro sadusta ystävillesi

Voit jakaa sadun myös kopioimalla seuraavan linkin: https://iltasatu.org/satu/maalaishiiri-ja-kaupunkilaishiiri/

Tässä ovat Hulda ja Jalmari. On jo myöhä.

- Nyt on iltasadun aika, Jalmari sanoo. - Valitaan kirja yhdessä!

- Kilja, kilja! Hihkuu Hulda.

- Luettaisiinko kirja autoista ja muista härveleistä? Jalmari ehdottaa. - Kaikenmoisia vimpaimia on hyvä tuntea.

- Ei kun kalhu ja ampiainen, sanoo Hulda.

- No mutta, Hulda kulta! Maailma on täynnä härveleitä. Katso, tuolla naapurin pihallakin on jännä ruohonleikkuri.

- Ei kun kalhu tulee ja ampiainen pittää! Hulda sanoo.

Jalmari ryhtyy lukemaan.

Huldaa alkaa väsyttää. Krr... prrr, Hulda kuorsaa.

Jalmari jatkaa lukemista:

Hulda pelästyy. - Kuka pitti kalhua nenuun?

Älä huoli, Hulda kulta, Jalmari lohduttaa. - Se oli vain tuhma ampiainen, joka pisti karhua nenuun, piu. Ei se sattunut yhtään!

Hulda pyörittää päätään. - Ei tattunut yhtään!

Jalmari jatkaa taas lukemista:

- Hohhoijaa, sanoo Jalmari. Jalmari kuorsaa. Krr... puuh!

Hulda leikkii, että Jalmari on karhu. - Tuhma ampiainen tulee ja pittää kalhua nenuun näin, piu.

Hulda työntää tutin Jalmarin nenään. - Nyt kalhua tattuu kovatti ja te kaljuu!

Hulda hakee kukkamaljakon ja kaataa vedet Jalmarin päähän. Jalmari kiljuu: - Hui, kylmää!

- Tuhma ampiainen pitti kalhua nenuun, Hulda kertoo. - Piu, ei tattunut yhtään!

- Aivan, aivan, Jalmari nyökkää. - Ei sattunut yhtään, vesi parantaa kaikenlaiset vaivat.

Jalmari lukee sadun loppuun:
Olipa kerran karhu, joka asui metsässä. Karhu oli metsän kuningas.
Hyvää yötä, Hulda kulta.
Karhu oli suuri ja karvainen.
Hyvää yötä, Jalmari.
Paitsi nenänpää. Se oli pieni ja siloinen.
Jaakolla oli tylsää. Hän seisoi pihalla yksin ja potki vanhaa jalkapalloaan. Mitään ei tapahtunut.
Mutta Ampiainen lensi metsään
Silloin pihalle saapui uusi poika kädessään pussillinen värillisiä pavunsiemeniä. Poika kertoi siementen olevan lumottuja ja tarjoutui vaihtamaan ne Jaakon jalkapalloon. Jaakko oli niin utelias, että suostui vaihtokauppaan.
ja pisti karhua kuonoon.
Kotona äiti oli kuitenkin vihainen. - Vaihdoit jalkapallosi pussilliseen herneitä? Mitä ihmettä sinä niillä teet?
Kuono, ennen niin pieni ja siloinen,
Jaakkoa harmitti äidin torut. Hän päätti istuttaa pavunsiemenet kukkaruukkuun parvekkeelle ja katsoa mitä tapahtui.
oli nyt suuri ja kuhmuinen. Karhu karjui kamalasti:
Kun Jaakko seuraavana aamuna heräsi, oli yksi siemenistä itänyt yöllä. Pavunvarsi oli kasvanut niin suureksi, että se ulottui suoraan taivaaseen asti. Jaakko oli ihmeissään. Hän päätti kiivetä vartta pitkin katsomaan, mihin asti se ulottui. Ja niin hän kiipesi. Ja kiipesi ja kiipesi - kunnes lopulta pääsi latvaan saakka. Silloin hän huomasi olevansa pilvien valtakunnassa. Hieman etäämpänä näkyi suuri linna. Koska Jaakko ei vielä milloinkaan ollut nähnyt oikeaa pilvilinnaa, päätti hän lähteä sitä katsomaan.
KUKA PISTI METSÄN KUNINGASTA NENÄÄN?
Hän ei ollut ehtinyt vielä pitkällekään kun kohtasi matkalla haltijattaren. Tämä kertoi linnan kuuluvan ilkeälle jättiläiselle, joka oli kerännyt valtavan omaisuuden ryöstämällä ja petkuttamalla muita. Kukaan ei silti uskaltanut uhmata röyhkeää jättiläistä.

Jaakko mietti asiaa hetken ja tunsi seikkailun kutsuvan. Hän lähti kohti linnaa ja pujahti sisään sen portista. Ovella Jaakko kurkisti varovasti avaimenreiästä. Jättiläinen istui pöydän ääressä syömässä illallista. Syötyään jättiläinen kaivoi rahalippaansa esiin ja rupesi ihailemaan rahojaan. Lippaassa kimmelsi kymmenittäin kultakolikoita. Jättiläinen laski niitä naureskellen.

Samassa jättiläinen nosti päänsä ja nuuhkaisi epäluuloisena ilmaa. Se karjaisi:
Karhu painoi kuononsa lampeen. Vesi oli lohtu ja ihana lääke.
Jaakko kyyristeli hiljaa oven takana, kun jättiläinen ryhtyi etsimään tunkeutujaa. Ensin se katsoi pöydän alle. Sitten se nosteli verhoja ja kurkisti kaappiin. Se mylvi ja ärisi, mutta ei löytänyt ketään. Lopulta jättiläinen kyllästyi ja kävi sohvalle makaamaan.
Lampi musta toi Karhulle helpotusta.
Kun jättiläinen oli vihdoin nukahtanut, Jaakko raotti ovea ja hiipi hiljaa rahalippaan luo. Jättiläinen kuorsasi niin kovasti, ettei huomannut poikaa. Henkeään pidätellen Jaakko nappasi lippaan kainaloonsa ja kääntyi kohti ovea.
Hohhoijaa Karhun haukotusta...
Mutta vaikka jättiläinen itse nukkui syvässä unessa, palvelija oli huomannut rahalippaan katoavan.
Tuli uni, pois meni tuska...
- Isäntä, isäntä, herää! palvelija huusi. - Joku varastaa rahasi!

Jaakko sai jalat alleen. Hän juoksi ovelle sydän pelosta tykyttäen.

Jättiläinen pinkaisi pystyyn ja syöksyi pojan perään huutaen hirveitä uhkauksia. Jaakko juoksi minkä jaloistaan pääsi - oli se menoa! - ja ehti kuin ehtikin pavunvarrelle ennen jättiläistä. Jaakko työnsi rahalippaan kainaloonsa, tarttui tiukasti pavunvarteen ja liukui alas niin nopeasti kuin uskalsi. Hän liukui ja liukui - kunnes lopulta pääsi parvekkeelle saakka.

Kädet täristen Jaakko juoksi hakemaan keittiöstä veitsen ja leikkasi sillä pavunvarren poikki. Koko komeus romahti pihamaalle. Pilvistä kuului kumeaa mylvintää, mutta jättiläistä ei näkynyt missään.

Äiti oli ihmeissään nähdessään Jaakon hengästyneenä parvekkeella. - Missä pavunsiemenesi ovat? hän tiedusteli. - Tässä, poika vastasi ja ojensi rahalippaan äidille. Äiti tuijotti rahoja suu auki. - Lahjoitetaan hyväntekeväisyyteen, Jaakko totesi. - Mutta vasta huomenna. Tänään siivotaan piha.

Äiti vilkaisi parvekkeelta alas. - Minä haen haravat, hän totesi.

Olipa kerran kello, joka kyllästyi olemaan sellainen kuin oli.

Se kyllästyi siihen, että ihmiset vain vilkaisivat sitä ja kiirehtivät pois. Joka aamu joku tuijotti sitä vihaisesti ja valitti olevansa myöhässä.

- Kukaan ei pidä minusta, kello tiuski.
Karhu, suuri ja karvainen,
- Kaikkihan sinua katsovat, joku sanoi.
kömpii omaan luolaansa,
- Katsovat ja juoksevat saman tien pois, mutta kukaan ei välitä minusta, kello suri.
ottaa pikkuisen suojaansa.
- Välitänhän minäkin, se joku sanoi.
Tulee talvi, sataa lunta,
- Niin no... Kuka sinä sitten olet? kello kysyi.
mutta karhut jo nukkuvat
- Tehosekoitin, se joku vastasi. - Sekoitan mansikat ja mustikat, niin että varmasti syntyy herkkuja. Voin sekoittaa sinutkin. Haluatko?
ihanaa, lämpöistä unta.
- Haluan, kello pärähti.

Tehosekoitin kävi tuumasta toimeen. Kuului vain hurlum-hurlum ja tsump-tsump-tsump, kun kello tärisi tehosekoittimen käsittelyssä. Tuntui siltä, että koko maailma pyöri viittä vaille hajoamistaan. Samassa tehosekoitin lopetti. Kello ei vähään aikaan tajunnut, mitä oli tapahtunut.

Yhtäkkiä pieni poika pysähtyi kellon eteen ja huudahti:

- Äiti, tule katsomaan! Kello on ihan hullunkurinen.

- Miten niin hullunkurinen? äiti kysyi ja tuli pojan vierelle. - No jopas jotakin. Enempää äiti ei osannut sanoa.

- Isä, tule katsomaan, poika pyysi.

- Kun en oikein ehdi, kello on jo vaikka mitä, isä huuteli pesuhuoneesta.

- Kello on tosiaan vaikka mitä, äiti mutisi ja yritti saada ajasta tolkkua.

Äiti ja poika tuijottivat kelloa yhdessä ja purskahtivat nauramaan.

- Näin outoa kelloa en ole ikimaailmassa nähnyt. Viisaritkin kulkevat vastapäivään, äiti nauroi.

- Kulkevatko ne vastailtaan ja vasta-aamuun? poika kysyi. Äiti nyökkäsi.

Isäkin unohti kiireensä ja tuli katsomaan. He tutkivat kolmisin kelloa ja olivat yhtä mieltä siitä, että se oli hullunkurinen.

- Täytyy viedä korjattavaksi, isä sanoi.

- Eikä! poika kiljaisi.

- Onhan meillä tavallisia kelloja ihan tarpeeksi, ei haittaa vaikka yksi on takaperoinen, äiti sovitteli. - Pidetään tämäkin.

- Kiva! poika huudahti ja kiikutti kellon omaan huoneeseensa.
Kautta kelmin ketkumaisen,
Illalla kun talon väki oli jo nukkumassa, tuli tehosekoitin kellon juttusille.
täällä haistan muukalaisen!
- Miten päivä sujui? se kysyi. - Huomasiko sinua kukaan?
Sen kiinni otan, pataan heitän,
- Varrrmasti! kello tärisi.
kohta siitä soppaa keitän.
- Voin sekoittaa sinut entisellesi, tehosekoitin ehdotti.
Hoh hoh hoh hoo!
- Eiii-kä! kello pärähti.

Niin hullunkurinen kello sai jäädä hullunkuriseksi kelloksi. Takaperin kulkeva aika tuotti perheelle paljon iloa: isä ei enää koskaan myöhästynyt kokouksesta ja äitikin näytti taas nuoremmalta. Mutta kaikkein onnellisin kellosta oli poika, joka viisareita vilkaistuaan tiesi, että aina oli aikaa leikkiä.

Einoa kiukutti.

- En enää ikinä leiki Aarnin kanssa, hän ajatteli. - Olkoot kaikki päiväkodin lapset! Minä muutan ulkomaille ja pysyn siellä!

Ja niin Eino pakkasi reppunsa ja suuntasi kohti läheistä metsää. Hän päätti rakentaa itselleen majan. Hän rakensi sitä kolme tuntia ja siitä tuli oikein hieno. Siinä oli sammalsohva ja kivituoli ja kävyillä koristeltu oviaukko.

- Ei hassumpi, tuumasi Eino ja tarkasteli uutta kotitaloaan. „Mitähän Aarni nyt sanoisi?"

Sitten Eino muisti riidan. - Olkoon Aarni ja kaikki muutkin lapset, hän tuumi ja kömpi majaansa. Mutta juuri silloin hän huomasi maassa kimaltelevan lasipullon. Se näytti vanhalta.

- Ei hullumpi aarre, tuumasi Eino ja hieraisi pullon kylkeä. Silloin lasin sisältä pöllähti esiin savua.

- Apua! ajatteli Eino mielessään, mutta ei ehtinyt sanoa mitään, sillä pian hänen edessään seisoi ilmielävä henkiolento.

- Huh, henkäisi Eino peloissaan.

Olento karautti kurkkuaan ja esittäytyi.

- Minä olen pullon henki. Koska päästit minut vapaaksi, saat esittää kolme toivomusta ja minä täytän ne.

Eino riemastui. Vihdoinkin hän saisi oman legoraketin ja uuden polkupyörän. Vai pitäisiköhän sittenkin toivoa uima-allasta? Tai peräti lelukauppaa? Nyt kun sai toivoa mitä vain, olikin vaikea keksiä mitä halusi.

- Haluaisin olla supersankari, tuumasi Eino viimein.

- Saamasi pitää, henki vastasi ja samassa Einon päälle ilmestyi sinipunainen trikooasu. Hän oli aivan oikean hämähäkkimiehen näköinen.

- Upea, henkäisi Eino. Hän kiipesi kokeeksi majan seinää pitkin ja huomasi olevansa ketterä kuin orava.

Henki katseli poikaa huvittuneena ja karautti taas kurkkuaan. - Toinen toivomuksesi, herra?

Eino katsahti sinipunaista asuaan ja mietti hetken.

- Saisinko minä vielä ritarivarusteet? hän ehdotti.

- Saamasi pitää, vastasi henki ja loihti esiin rautaisen kypärän, kilven ja miekan.

Eino kiljaisi riemusta. Kunpa Aarni vain näkisi...

Samassa Einolle tuli alakuloinen olo. Jotain tärkeää puuttui. Päiväkodissa oli Aarni ja Veera ja paljon muitakin ystäviä, jotka halusivat leikkiä hänen kanssaan. Sitä paitsi Einoa palelsi.

- Kolmas toivomuksesi, herra? henki kysyi.

- Tahtoisin sittenkin omat vaatteeni takaisin, huokasi Eino.

- Saamasi pitää, vastasi henki ja toivomus toteutui. Samassa henki oli poissa, sillä kaikki kolme toivomusta oli käytetty.

Eino tuijotti apeana tyhjää lasipulloa ja tunsi itsensä yksinäiseksi. - Kaverit ovat sittenkin parasta maailmassa, hän ajatteli.

Eino pakkasi reppunsa ja vilkaisi majaansa viimeisen kerran. Oli aika palata päiväkotiin.

Taivaalla mylvivät tummanharmaat pilvet kuin raivoisat härät, ja pilvien alla velloivat laineet. Ensin ne olivat koirankopin, sitten mökin kokoiset. Kohta niistä tuli yhtä korkeita kuin omakotitalo ja lopulta ne kasvoivat kerrostalon korkuisiksi. Tuuli viuhui ja ulisi ja lyijynharmaan aallokon pinnalla kieri valkoista vaahtoa, ja jos tarkensi katsetta, vaahtopäiden keskellä saattoi nähdä punakylkisen paatin, jonka mastossa lepatti riekaleisia purjeen jäänteitä.

Kapu katseli niitä kajuutan ikkunasta ja ajatteli, että niistä voisi tehdä hyviä nenäliinoja mikäli hän saisi nuhan, mikä olikin kovin todennäköistä, sillä hän oli kastunut kannella läpimäräksi.

Aamu oli valjennut aurinkoisena, ja avattuaan silmänsä Kapu oli pannut merkille ison naulan, joka lojui kajuutan seinän vierellä. Hän oli katsellut sitä ja ihmetellyt mistä se oli laivaan tullut ja mihin se oli matkalla, ja hän oli viettänyt oikein miellyttävän hetken lämpöisten vällyjen alla tarkastellen naulaa ja miettien esineiden kummallisia teitä.

Myöhemmin päivällä tuuli oli viritellyt myrskyviuluaan ryhtyäkseen vinguttamaan sitä oikein toden teolla. Kapu oli istahtanut rakkaaseen nojatuoliinsa ja katsellut, kuinka hänen irtaimistonsa siirtyi ensin vasemmalle ja sitten oikealle ja sitten hiukan enemmän vasemmalle ja taas oikealle - ja siinä samassa hän oli keksinyt naulalle tarkoituksen. Hän oli hakenut vasaran ja naulannut kiinni lattiaan nojatuolin, jonka muhkea vatsa hipoi maata. Sen jälkeen hän oli istahtanut tuoliin ja sitonut itsensä siihen tukevasti kiinni sinipunaraidallisella kaulaliinallaan.

Luottamuksen saavuttaminen laivaan myrskyn aikana oli vaatinut harjoittelua. Kun Kapu ei ollut vielä tottunut merimies, hänen kasvonsa olivat muuttuneet myrskyn kourissa punaisiksi ja sinisiksi ja vihreiksi. Hän oli puristellut käsiään ja rukoillut merta asettumaan ja jos hän olisi uskaltautunut kannelle, hän olisi ampunut hätäraketteja ja lähettänyt hätäviestejä kotiin ja serkuille ja pikkuserkuille ja kumminkaimoille.

Lopulta hän oli oppinut, että kaikki hätäily on turhaa. Meri möyrysi ja myllersi niin kauan, kunnes höyryt sen sisuksista olivat purkautuneet - eikä tämä paatti uponnut sitten millään, ihan niin kuin merikapteeni Mölkky oli vakuuttanut.

He olivat seisseet rannassa, Kapun posket olivat hehkuneet kaupanteon jännitystä. Kapteeni oli silitellyt laivansa kylkeä ja pössäytellyt piipustaan toffeelle tuoksuvaa savua ja sanonut että "kyllä, kyllä tämä purkki kestää". Ja niin helliä katseita kapteeni oli laivaansa luonut, että Kapu oli pelännyt hänen tulleen katumapäälle.

Kapteeni oli selittänyt, että hänen oli pakko luopua laivasta, koska hän oli vanhemmiten käynyt kömpelöksi ja alkanut kompastella portaissa ja lisäksi häntä vaivasi kihti, jota raaka meri-ilma pahensi. Hän oli selitellyt kaikenlaista, mutta Kapu näki omin silmin syyn ryhtymiseen maakravuksi, kun rantaan asteli soma nutturapäinen nainen essu edessään ja huusi: "syömään!" Sen jälkeen rouva sanoi vielä jotain, jonka sisällön merikarhu peitti yskäisemällä äänekkäästi - mutta Kapu oli varma, että se oli jotakin hellää ja kaunista.

Eikä kapteeni Mölkky ollut perunut kauppaa, vaan totta siitä tuli. Kapu oli kävellyt puotiin ostamaan kapteeninlakin ja laivakorppuja ja köysikimppuja ja muuta tarpeellista, ja jo seuraavana päivänä hän oli nostanut purjeet ja jättänyt taakseen kotikaupungin, joka oli pienentynyt ensin tulitikkulaatikon ja sitten viisipennisen kokoiseksi. Lopulta siitä ei ollut jäljellä kuin nuppineulanpää, joka sekin katosi horisonttiin, ja pienen kylän ahtaiden katujen sijasta Kapu näki edessään aavan meren ja maailman, joka tuntui odottavan juuri häntä.

Siinä Kapu siis istui, nojatuoli pysyi paikallaan ja Kapu tunsi iloa siitä, että hän oli rohkea ja kekseliäs nuori mies. Ohitse seilasivat pöytä ja tuoli, jonka joka toinen pinna oli maalattu siniseksi ja joka toinen valkoiseksi, koska Kapu ei ollut halunnut päättää, kummasta väristä hän piti enemmän. Tuolin perässä liukui ruskea arkku ja sen vanavedessä ruokakaappi, joka vieritti ovensa raosta Kapulle omenan, ja kun yöhyllyltä pudonnut romaani osui käden ulottuville, Kapu poimi kirjan ja luki siitä omenaa mutustellen pari vauhdikasta lukua. Pian hänen silmiään alkoi kutittaa ja kun sänky seuraavan kerran seilasi hänen ohitseen, hän nappasi siitä täkin jossa oli vieri vieressä sinikelloja ja ruusunnuppuja, veti täkin päälleen ja vaipui syvään uneen.

Aallot keikuttivat laivaa ylös ja alas. Kapu tunsi olevansa valtavassa kehdossa ja näki unta saaresta, jolla palmut huojuivat ja aurinko paistoi ja mustahiuksinen mies näppäili kitaraa aurinkovarjon alla siemaillen kuplivaa juomaa. Kapullakin oli jano, ja siinä samassa hän nousi lentoon. Selkäänsä ilmaantuneita siipiään läiskyttäen hän kohosi kannelta maston yläpuolelle ja yli palmunlatvojen pilviä kohti, ja kun Kapu hätkähti hereille, hän huomasi ettei yläviistoon suuntautuva liike ollutkaan unta, sillä kajuutan ikkunasta ei näkynyt enää tummanpuhuvaa merta eikä lokkeja vaan vaaleampaa sinistä, jossa ui valkeaa pumpulia, ja hän tajusi että hän ja hänen muhkea nojatuolinsa ja ruusunkukkainen peittonsa kiitävät parhaillaan ilman halki kohti tuntematonta päämäärää, ja koska hän oli tarkkaillut luonnon kulkua useiden vuosien ajan, hän ymmärsi, että se mikä menee ylös tulee myös alas, ja niinpä hän puristi silmänsä kiinni - mutta vain hetkeksi, sillä jos nämä olisivat hänen viimeiset hetkensä, hän haluaisi nähdä ne mahdollisimman tarkasti omin silmin.

Mutta sen sijaan, että Kapu olisi nähnyt ympärillään sinne tänne lenteleviä laudankappaleita ja tuntenut luidensa rutisevan rikki, kuului vain mahtava loiskahdus, vesi pärskyi ja meren mylväisyjen sijaan kuului lempeää liplatusta. Kapu istui aloillaan ja kuunteli: ei ääntäkään. Hän irrotti itsensä tuolista, ja koska kaulaliina oli hoitanut turvavyön virkaansa täydellisellä antaumuksella, hän antoi sille muutaman hellän silityksen.

Hän käveli ovelle, avasi sen ja ujutti ulos varpaansa. Koska varvasta ei paleltanut, hän päätteli ettei hän ainakaan Alaskaan ole tullut, ja koska varpaalla oli suorastaan kuuma, hän arveli tulleensa pikemmin hyvin lämpimään paikkaan, ja koska Kapu oli herkkä häikäistymään, hän haki arkusta nenälleen mustat aurinkolasit ja astui kannelle. Hän näki allaan lammentapaisen ja lammen rannalla palmupuita sekä loputtomasti hiekkaa.

Kapu hieraisi käsiään tyytyväisenä ja alkoi odottaa tarjoilijaa, joka toisi kylmän juoman ja vuokraisi aurinkotuolin, sillä pikkuinen lomanpoikanen ei tekisi pahaa merimiehellekään. Kapu katsoi hiekalle ja huomasi jotain tummaa lähestyväksi. Hän arveli sitä tarjoilijan varjoksi, mutta kun kuva tarkentui, Kapu tajusi että edes kaikkein kookkaimmallakaan tarjoilijalla ei ole noin ohuita ja pitkiä jalkoja eikä ainakaan noin monta - hiekalla tarpoi kahdeksan koipea, jotka kantoivat pallomaista ruumista sekä päätä, jossa mollotti kuusi silmää.

Olento peitti hetkeksi auringon - tuli niin varjoisaa ja viileää, että karvat Kapun käsivarsissa nousivat pystyyn ja hän tajusi, että olento oli häntä ainakin viisi kertaa suurempi. Jos Kapu olisi ihmetykseltään ja kauhultaan pystynyt, hän olisi ottanut jalat alleen ja juossut suojaan kajuuttaansa ja kaivautunut sängyn alle piiloon, mutta hänen jalkansa eivät liikahtaneetkaan.

Mustanpuhuva olento asteli rantaviivalle ja laski imukärsänsä veteen, jonka jälkeen alkoi kuulua monenmuotoista korinaa, eikä aikaakaan, kun hämähäkki oli siemaissut pikkuisen lammen tyhjäksi. Vatsa pullollaan hämähäkki raahautui palmun alle, kellahti selälleen, nosti jalkansa kohti taivasta, laskosti ne vatsansa päälle ja alkoi kuorsata. Ja vaikka jättimäinen olio kauhistutti Kapua ja täytti kaamealla olemuksellaan ääriään myöten juuri sen varjopaikan, josta Kapu oli haaveksinut, Kapu pystyi tuntemaan myös hippusen kiitollisuutta, koska olihan hämähäkki auttanut häntä rantautumaan tyhjentämällä lammen vedestä - heiluminen ylös ja alas oli koetellut Kapun voimia eikä hän ehkä olisi jaksanut kiskoa venettä rantaan omin voimin.

Kapu katseli hämähäkin vatsaa, joka nousi ja laski hengityksen tahdissa, ja hänelle tuli mieleen hänen oma vatsansa, josta ei kuulunut tyytyväistä pulinaa vaan tyytymätöntä kurinaa, sillä edellisestä ateriasta oli kulunut ainakin kymmenen tuntia. Kapu laskeutui laivasta hiekalle ja ryhtyi vesi kielellä laskemaan palmujen latvuksissa keikahtelevia kookospähkinöitä, mutta koska hän ei muistanut mitä tuli viidentoista jälkeen, hän lopetti laskemisen, siirtyi lähimmän palmupuun juurelle ja heilutti sitä kaikin voimin. Puu ei hievahtanutkaan, ja palkaksi aherruksestaan Kapu sai vain otsalleen hikipisaroita, jotka tekivät hänet entistä janoisemmaksi.

Siitä Kapu oli kuitenkin vakuuttunut, että hänen omat silmänsä revähtivät suuriksi kuin lautaset, ja koska hämähäkki ei kiinnittänyt mitään huomiota kookospähkinöihin, Kapu tuli siihen lopputulokseen, että hämähäkit eivät varmaankaan pidä kasviksista, ja että jos ne eivät pidä kasviksista, mistähän ne mahtavat pitää, ja hän päätti ensi tilassa mennä kajuuttaan ja katsoa tietosanakirjasta kohdasta h, millainen ruokavalio hämähäkeillä mahtoi olla.

Hämähäkki vaappui hitaasti Kapua kohti, ja koska vaikutti siltä, ettei sillä ollut aikomustakaan kääntyä, Kapulle ei jäänyt muuta vaihtoehtoa kuin ryhtyä tekemään tuttavuutta. Hän sanoi "terve" ja "moikka" ja "hei", mutta sitten hän muisti olevansa kaukana vierailla mailla ja huikkasi "hello". Se tepsi, sillä hämähäkki pysähtyi, mutta pahaksi onneksi "hello" sattui olemaani ainoa englanninkielinen sana jonka Kapu osasi, joten keskustelu tyrehtyi lyhyeen.

Painostava hiljaisuus jatkui, mikäli ei lasketa mukaan kurinaa, joka kuului sekä hämähäkin että Kapun vatsasta yhtä aikaa, sillä alueella ei ollut autoja koska ei ollut teitä koska ei ollut mitään muuta kuin silmänkantamattomiin hiekkaa, eikä mistään lähestynyt helikopteria eikä missään ollut ilmastointia, minkä puolestaan huomasi siitä, että hikipisarat Kapun otsalla kävivät yhä suuremmiksi ja painavammiksi.

Hämähäkki ohitti Kapun niinkuin pienet pojat olisivat sille aivan yhdentekeviä, ja pysähtyi palmun juurelle. Se venytti jalkaa numero yksi, minkä jälkeen se nosti ilmaan jalan numero kaksi ja jysäytti palmun kylkeen sellaisen potkun, että keinuttuaan hetken pitimissään kolme kookospähkinää putosi hiekkaan lempeästi kopsahtaen.

Palmuissa riitti pähkinöitä, ja toisin kuin Kapu oli luullut, ne kelpasivat myös hämähäkille. Kapu kokkasi kookospähkinäpikkelsiä ja kookospähkinäpiirakkaa, kookospähkinäpirtelöä ja kookospähkinäpihvejä. Hän rakensi palmun lehvistä aurinkosuojan, jossa tarjoilu ja päivällisen nauttiminen tapahtuivat.

Kiidättäessään laivasta lautasia ja ruokavateja rantaan, Kapu tarkkaili sivusilmällä hämähäkkiä ja yritti samalla hahmottaa sen luonteenlaatua ja mielentilaa, mutta niitä oli hyvin vaikea saada selville, koska hämähäkin oleminen näytti koostuvan paikallaan pysymisestä, koipien hitaasta liikuttelusta ja tuijottamisesta. Juuri intensiivinen tuijottaminen oli sen silmiinpistävin ominaisuus, ja kun muutaman silmän yhtäaikainen tuijotus syystä tai toisesta kohdistui Kapuun, se teki hänet hermostuneeksi ja aiheutti puheripulin, mikä ei sinänsä ollut huono asia, sillä täytyihän jonkun hoitaa keskustelupuoli illallisella.

Pitääkseen tunnelmaa yllä Kapu kertoi pikkuruisesta kaupungista, jossa oli ruutuasemakaava ja äidistä joka teki ruutupikkuleipiä ja porkkanoista jotka kasvoivat riveissä ja oppilaista jotka istuivat riveissä ja kirkontornin kellosta, joka hakkasi aikaa lyönneillään pieniksi palasiksi. Ja kun Kapu sai syntymäpäivänään lahjaksi ruudullisen pikkutakin, hänen oli pakko juosta meren rantaan varmistamaan, että meressä ei ole ruutuja, raitoja eikä rivejä.

Aluksi yksinpuhelu tuntui oudolta, mutta kun Kapu pääsi vauhtiin, hänestä tuntui kuin tulppa olisi otettu pullon suulta ja puhetta valui solkenaan. Hän kertoi postipojan työstä: siitä kuinka toiset saivat ison pinon kirjeitä ja toiset eivät yhtäkään, ja Kapun sydämeen koski aina samalla tavalla. Hän kuvaili, kuinka hän rakastui pieneen laivaansa sydänjuuriaan myöten ensi silmäyksellä, ja tytöstä, joka ei rakastunut häneen vielä viidennelläkään silmäyksellä, ja koska hämähäkki ei tehnyt elettäkään poistuakseen, Kapu uskoi vakaasti, että se kuunteli.

Ja vaikka muutama kommentti päivälliskumppanin huulilta olisi ollut tervetullut, Kapu oli tilanteeseen tyytyväinen, sillä kerrankin sai puhua itsestään niin paljon kuin haluttaa ilman keskeytystä ja vailla velvollisuutta kysellä myös toisen kuulumisia.

Tarinoinnin edistyessä Kapun ääni sai lisää sointia ja hän oppi maustamaan puhettaan herkullisilla kielikuvilla. Kerronnan kohokohdat ja suvannot sekoittuivat yhteen hiekan yllä väräjävän hiljaisuuden kanssa, ja rupattelua säesti palmupuiden lempeä suhina.

Kapun joskus hyvinkin tylsältä tuntunut elämä sai uutta hehkua myös hänen omissa korvissaan. Hänestä pyrähteli lennokkaita ajatuksia kuin perhosia, ja hän ihmetteli missä ne olivat aiemmin piileskelleet, mutta ehkä kaikki johtui siitä, että koskaan aikaisemmin Kapulla ei ollut näin harrasta kuuntelijaa eikä kolmea päivää tyhjää aikaa autiolla saarella, jonka rantoja aallot hellien hyväilivät.

Kolmannen päivän iltana Kapu pääsi kohtaan "seikkailut merellä", ja niitä riitti: hän kertoi hämähäkille saarista jotka syöksivät tulta ja kaupungeista joissa vilisi ihmisiä kuin muurahaisia ja merihirviöistä ja pilvenpiirtäjän korkuisista laineista, ja vaikka hän ehkä hiukan liioitteli, sillä ei ollut väliä, sillä tärkeintä oli ajanviete ja hämähäkin pitäminen hyvällä tuulella.

Hämähäkki tuijotti kiinteästi Kapun suuta, joka kävi kuin papupata, mutta vaikka tarinoiden tasossa ei ollut mitään vikaa, hämähäkin silmät lupsahtelivat ja painuivat kiinni. Kapu vaikeni ja katsahti ympärilleen: taivaalle oli kertynyt pilviröykkiöitä ja aallot huljuttivat rantavedessä jotakin vihreää edes takaisin. Kapu pyyhälsi rantaan ja poimi hiekalta vihreän pullon, joka lähemmässä tarkastelussa osoittautui äidin viinimarjamehupulloksi.

Kapun sydän hypähti ilosta. Jännityksestä vapisten hän poksautti pois korkin ja kaivoi sisältä paperilapun. Siinä luki:

Kapu katsoi tiukasti merelle. Tuulen kirvoittamat aallot heittivät hänen silmiinsä jotain kosteaa ellei kyse sitten ollut sadepisaroista, joita putoili taivaalta. Kapu oli onnellinen, että hämähäkki oli nukahtanut, sillä olisi tuntunut hiukan hassulta hypätä kertomuksessa tulivuorista kinuskikakkuun. Hän siirtyi kajuuttaan ja katseli ikkunasta, kuinka pisaroita tipahteli yhä tiheämmässä tahdissa niin että siihen, missä oli kuoppa, tuli lätäkkö ja sitten lammikko.
1. Luku - Keksintö
Sade yltyi. Lammikko kasvoi lammeksi, ja kun Kapu tunsi laivan alla viriävät laineet, hän olisi huutanut eläköön, mikäli ei olisi missään nimessä halunnut herättää hämähäkkiä, joka nukkui sateen tuudittamaa unta palmunlehvien alla. Ja vaikka Kapusta oli ollut jännittävä tutustua niin vaikuttavaan olentoon, hän ei pannut pahakseen ajatusta, että heidän tiensä olivat erkanemassa. Siitä syystä hän kaivoi pikaisesti arkusta varalakanat, ompeli niistä vikkelästi uuden purjeen ja nosti sen mastoon. Lopuksi hän etsi palan paperia ja kynän, ja istahti pöydän ääreen kirjoittamaan: Täältä tullaan. Terveisin Kapu

Hän taitteli paperin, sujautti sen pulloon ja laittoi korkin päälle. Suunnitellessaan, kuinka hän hetken päästä irrottaisi palmupuun ympärille kiedotun köyden ja jättäisi tämän saaren ikuisiksi ajoiksi, hän muisti kapteeninlakin. Sitä oli lähdettävä etsimään, sillä eihän käynyt laatuun, että kapteeni esiintyisi vesillä ilman kapteeninlakkia.

Lakkia ei kuitenkaan ollut hattuhyllyllä eikä arkussa eikä pöydän kulmalla, ja kun se lopulta löytyi sängyn alta kajuutan pimeimmästä nurkasta, Kapu kuuli yhden tömähdyksen ja sitten toisen ja kahdeksannen tömähdyksen jälkeen hän tiesi saaneensa vieraan.

Seuraavaksi kuului kierimistä ja räsähdys, ja vaikka Kapu tiesi, ettei hämähäkki ollut rikkonut mehupulloa tahallaan, häntä harmitti silti, sillä nyt pulloposti jäisi lähettämättä ja äiti ei voisi olla varma, oliko hän tulossa, ja uskaltaisi valmistaa ainoastaan kinuskikakun tai suklaakakun, ja se olisi suuri takaisku, sillä Kapun teki kovasti mieli molempia.

Mutta matkan piti joka tapauksessa jatkua, ja Kapu irrotti köydet. Ja koska Kapu oli kerran saanut vieraan, hänellä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin kutsua vieras peremmälle. Hän viittoili kajuuttaan päin, mutta koska kajuutan ovi oli pieni ja hämähäkki suuri, kesti aikansa, ennen kuin se oli saanut ovesta sisään pullean, vettä valuvan ruumiinsa ja kaikki kahdeksan jalkaa, ja koska myöskään kajuutta ei ollut koolla pilattu, hämähäkki tuntui täyttävän sen ääriään myöten. Kun se oli jaloillaan, yläruumis hipoi kattoa, ja kun se oli pitkällään, jalat osuivat seiniin.

Suuren ja mahtavan vieraan saapuminen aiheutti jonkin verran järjestelyjä. Tehdäkseen vieraansa olon mukavaksi Kapun täytyi asetella huonekalut hämähäkin koipien lomaan miten parhaiten taisi, ja jos ne sattuivat kaatumaan kumoon mustan otuksen siirrellessä jättimäisiä jalkojaan, huonekalut piti nostaa ylös tai sitten jättää lojumaan hujan hajan, mikä sekään ei ollut huono vaihtoehto, koska Kapun elämässä jännitys meni järjestyksen edelle, eikä hän antanut pikkuseikkojen rasittaa mieltään.

Hämähäkki kävi taloksi ja käpertyi kajuuttaan. Aluksi lilluttiin lammella eikä matka oikein edistynyt, mutta Kapu uskoi vakaasti että tilanne muuttuisi, kunhan sade ja tuuli tekisivät vielä hetken työtään. Ja usko ja toivo olivat juuri niin mahtavia voimia kuin hän oli arvellut, sillä avatessaan silmänsä virkistävien torkkujen jälkeen Kapu huomasi, kuinka tähdet liikkuivat kajuutan ikkunan takana.

Hän ryntäsi kannelle ja totesi laivan uivan jokiuomaa pitkin, jonka kaatosade oli kaivertanut hiekkaan, ja joen suulta aukeni loputon aava, johon tähdet heijastuivat. Kapu tarttui ruoriin ja tunsi olevansa taas ihka oikea merikapteeni, eikä voinut enää pidätellä, vaan huusi "eläköön, eläköön".

Kajuutan ikkunaan ilmestyi yksi hämähäkin kuudesta silmästä, ja koska hämähäkki oli elämänsä ensimmäisellä purjehduksella, silmä oli levinnyt hämmästyksestä entistäkin suuremmaksi.

Mutta koska elämä kulkee aina eteenpäin eivätkä tapahtumat lakkaa tapahtumasta, Kapun ongelmatonta onnen tunnetta ei kestänyt pitkään. Kajuutasta kuului valtaisa aivastus ja laiva tärähti uhkaavasti. Koska Kapun ote irtautui ruorista ja hän oli vähällä keikahtaa yli laidan, hän päätti että tilanteelle pitää välittömäsi tehdä jotakin.

Kapu kiirehti kajuuttaan ja loikki hämähäkin yltympäriinsä levittäytyvien jalkojen yli kaivelemaan arkusta äidin antamaa pussukkaa. Tässä vaiheessa on syytä kertoa, että Kapun äiti ei osannut elää ilman puikkoja ja lankaa. Puikot kilisivät aina, kun hän oli paikalla. Ne sylkivät pipoja ja sukkia ja lapasia sellaisella vauhdilla, että välillä Kapun piti sanoa: "nyt riittää". Äiti suorastaan eli kutomisesta, sillä hän hankki siitä myös elantonsa. Viime aikoina lapasia ja sukkia ei tosin mennyt kaupaksi enää entiseen tahtiin, sillä kylän oli vallannut sormikasvillitys - kaikilla piti olla nahkahansikkaat, eikä ollut enää ihminen eikä mikään, ellei omistanut sellaisia. Hansikkaita sai postimyynnistä, ja kukapa muu kuin Kapu joutui kantamaan riemunkirjavaan paperiin käärittyjä paketteja postilaatikoihin, ja joka kerta häntä harmitti samalla tavalla.
2. Luku - Autiomaa
Kapun äiti ei kuitenkaan menettänyt uskoaan vaan antoi puikkojen viuhua. Kapun merimatkaa varten hän valmisti kaksi paria villasukkia, lapaset, myssyn ja kaulahuivin. Ensin Kapu oli naureskellut, että ei etelämerellä sellaisia tarvita, mutta äiti oli sanonut, että ehkä tuulet ajaisivat laivan pohjoismerelle, jossa jäälautat kuulemma kolahtelevat ja pakkanen paukkuu. Äiti oli näyttänyt vakuuttavalta ja aikansa perusteluja kuunneltuaan Kapu oli suostunut ottamaan villavarusteet mukaansa.

Ja vaikka äiti ei ehkä ollutkaan ottanut huomioon sellaista mahdollisuutta, että laivaan saattaa muuttaa vilustunut hämähäkki, oli joka tapauksessa hänen kaukokatseisuutensa ansiota, että Kapulla oli nyt jotakin lämmikettä laitettavaksi kaikkiin kahdeksaan jalkaan, sekä lisäksi pullo mustaviinimarjamehua, jolla karkotettiin kaikenlainen köhä ja niiskutus. Hämähäkin vilustumisesta oli sellainenkin ilo, että pullo tyhjeni mehusta, ja Kapu saattoi matkaan pullopostinsa äidille.

Koska sairaudesta toipumisessa tärkeä rooli oli myös henkisellä hyvinvoinnilla, Kapu järjesti hämähäkille viihdykettä soittamalla sulosävelmää ruusuin koristellusta soittorasiastaan, jonka päällä pyöri keijukaismainen tanssijatar. Säveltä kuunnellessaan Kapukin herkistyi ja muisti vaaleatukkaista naapurin tyttöä, joka piti hiuksensa kahdella letillä. Kapu mietti, olisiko hänen pitänyt olla rohkeampi ja pyrkiä tytön kanssa uudelleen puheisiin - ehkä tyttö oli sinä päivänä ollut vain huonolla tuulella ja sanonut "kiitos ei", kun Kapu oli pyytänyt häntä elokuviin.

Kapun olisi tehnyt mieli keskustella asiasta ja pyytää neuvoa, mutta hämähäkki vain pärski ja aivasteli, ja vaikka sillä olisikin ollut joitakin rakkauskokemuksia hiekka-aavikolla, sillä ei ollut kieltä, jolla kertoa niistä, joten siinä mielessä keskustelun virittäminen oli turhaa.

Siispä Kapu karisti mielestään haikeuden ja astui kannelle. Tuuli kuljetti laivaa eteenpäin mukavalla vauhdilla, ja käännellessään ruoria varmoin ottein, Kapu mietti elämää, joka mutkitteli eteenpäin omalla eriskummallisella tavallaan. Noihin kummallisuuksiin kuului, että sellainen, jolla ei tuntunut olevan mitään tekoa, saattoi joku päivä olla juuri sitä, mitä kipeimmin tarvitaan - niin kuin vaikka ruostunut naula tai villavanttuut.

Elämässä voi sattua kaikenlaista ja kaikkeen on hyvä varautua, äiti oli sanonut, ja siinä hän oli ollut harvinaisen oikeassa. Lapaset olivat saaneet Kapun ajattelemaan äitiä ja kinuskia joka valuisi kakun päällä, ja Repeä ja Rapea ja Patea, jotka tulisivat syntymäpäiville.

Ja jos Kapu oli ihan rehellinen, hän kaipasi myös vaaksan verran postipojan laukkua ja senttimetrin ruutupikkuleipiä, joita äiti toivottavasti leipoisi syntymäpäiväpöytään, ja koska tuuli oli navakka, hänellä oli ikävä jopa ruutuvillatakkia yhden millimetrin verran.

Merimaisemat eivät kiinnostaneet hämähäkkiä, joka viihtyi kajuutassa. Se kulutti aikansa seinää tuijotellen, mutta koska se joka päivä tuijotti eri seinää, Kapu uskoi, että se näki aina jotain uutta. Yhtenä päivänä sen kaksi suurinta silmää olivat nauliutuneet hattuhyllyyn, jossa roikkuivat kirkkaankeltainen sadetakki ja sydvesti.

Seuraavana päivänä vuorossa oli valokuva, jossa Kapu löi tennispalloa ammattimaisen näköisesti. Joskus hämähäkki lepäili vatsallaan tutkien maton raitoja. Toisinaan se heittäytyi selälleen ja suuntasi katseensa kattoon, jossa sen hyvin paljon pikkuruisempi lajitoveri kutoi kärpäsenkakan kokoista verkkoaan.

Hämähäkki katsoi kattoa ja Kapu katsoi hämähäkkiä, ja uskoi tämän olevan sukua intialaisille joogeille, jotka tarinan mukaan pystyivät istumaan samassa asennossa päiväkausia. Ja vaikka Kapu hiukan ihmetteli, miten sadetakissa riittää katsottavaa kokonaiseksi päiväksi, hän tuli myös miettineeksi, että ehkäpä esineet paljastavat syvimmän olemuksensa vasta sitten, kun niitä jaksaa tarkastella riittävän kauan ja vähintään kuudesta eri näkökulmasta, mikä oli mahdollista hämähäkille mutta ei ihmiselle.

Kookospähkinävarasto oli pian lopussa. Jokainen tietää, että kun vatsa kurnii, tunnelma ei ole katossa, ja kun kaksi vatsaa murisee rinnakkain täydellä voimalla, ilmapiiri suorastaan kiristyy. Kapu oli kaivellut ruokakaapin perältä kaiken mitä löytyi, eivätkä eväät riittäneet pitkäksi aikaa, sillä aamiaisella olisi tarvittu viisi litraa puuroa ja mikäli lounaalla olisi tarjoiltu paistettuja munia, hämähäkille olisi pitänyt paistaa nitä vähintään kymmenen.

Kun viimeisetkin ruoan murut oli syöty, ja Kapu pystyi vastaamaan hämähäkin vaateliaaseen katseeseen ainoastaan avuttomana olkiaan kohautellen, hämähäkki ponnistautui jaloilleen, ahtautui ulos ovesta ja alkoi kutoa. Kapu seurasi kunnioitusta tulvillaan, kuinka seiteistä syntyi lankaa ja kuinka langat yhdistyivät verkoksi, joka laskeutui laivan laidan yli. Kapu epäili, että langoissa oli jotakin huumaavaa hajustetta, koska vesi kupli ja poreili eikä aikaakaan, kun verkkoon tarttui ensimmäinen kala ja sitten toinen ja kolmas.
3. Luku - Pulloposti
Kapu riensi hellan ääreen ja laittoi paistinpannun kuumenemaan, ja seuraavina päivinä ruokalistalla oli kalaa paistettuna ja keitettynä ja savustettuna ja höyrytettynä. Hyvältä se maistui - ja varsinkin silloin, kun näki palanpainikkeeksi unia höyryävistä perunoista ja porkkanoista ja paksuista kinkkusiivuista, joiden Kapu tiesi odottavan häntä kotona enää muutaman päivämatkan päässä.

Merellä on aikaa ajatella, ja vaikka Kapu oli melkoisen huoleton veikko, häntä askarrutti muuan asia. Koska hämähäkki oli tullut hänen mukaansa, se oli kutsuttava mukaan syntymäpäiville, mutta Kapu ei ollut aivan varma, osaisiko hämähäkki käyttäytyä asianmukaisella tavalla. Koska hänellä oli ollut koira, jonka hän oli opettanut istumaan ja antamaan tassua, hän uskoi vakaasti, että hämähäkkikin voisi oppia joitakin perustavia käytöstapoja. Tassun antamista ei tosin kannattaisi opettaa, koska hämähäkillä oli kahdeksan jalkaa, ja toimenpide veisi siis liikaa aikaa.

Jos hämähäkiltä kysyttäisiin syntymäpäivillä, haluaako se kakkua, sen olisi hyvä osata sanoa kyllä tai ei - olettaen, ettei se ennen kysymystä olisi ehtinyt ahmaista molempia kakkuja suihinsa. Koska hämähäkistä lähti ainoastaan jonkinmoista urinaa, puhuminen oli sille liian suuri haaste, joten Kapun oli turvauduttava elekieleen. Harjoitukset alkoivat aamiaisen jälkeen ja kestivät kerrallaan noin puoli tuntia, jonka jälkeen hämähäkki näytti hermostumisen merkkejä ja oli syytä lopettaa. Kapu nyökytti tai puisteli päätään, ja vähitellen hämähäkki oppi matkimaan Kapun liikkeitä.

Kapu tarjosi sille vadillisen paistettua kalaa ja kysyi "Maistuisiko?" Jos hämähäkki nyökkäsi, se sai kalat, mutta jos se ei nyökännyt, kalavati kaikkosi sen edestä, ja koska hämähäkillä oli koko ajan kova nälkä, se oppi nopeasti nyökyttämään. Kyllä-sanan harjoittelu sujui siis mallikkaasti, mutta ein kanssa oli vaikeuksia, sillä yleensä hämähäkki ei kieltäytynyt yhdestäkään sille tarjotusta palveluksesta tai suupalasta.

Kiitos -sanankin Kapu halusi opettaa, mutta koska hän ei ollut saanut selville, oliko hämähäkki uros vai naaras, hän ei tiennyt, pitäisikö se opettaa niiaamaan vai kumartamaan, ja tästä epäselvyydestä johtuen Kapu luopui aikomuksestaan.

Lisäksi Kapu aprikoi, kuinka hämähäkki otettaisiin syntymäpäivillä vastaan. Jotta kenenkään ei tarvitsisi kutsua sitä sanoilla "hei sinä siellä", tai "kuulehan sinä pitkäsäärinen", hämähäkille piti keksiä nimi. Pelkkä hämähäkki ei kelvannut nimeksi, sillä se tarkoitti kaikkia maailman hämähäkkejä yhteensä, ja tässä hänen edessään kohosi kuitenkin juuri tämä, yksi ja erityinen hämähäkki. Punnittuaan monia eri vaihtoehtoja Kapu risti hämähäkin Mustangiksi, koska musta oli Kapun mielestä komea väri, ja nimen piti olla kantajalleen iloksi ja kunniaksi.

Juhlallisessa kastajaisseremoniassa Kapu kertoi hämähäkille, että Mustangi tarkoitti sekä villihevosta että nopeaa jenkkiautoa, ja vaikka hämähäkki ei ollut villi eikä nopea, se näytti tyytyväiseltä.

Kapu muisti, että kastetilaisuudessa kuuluu pirskottaa vettä kastettavan päälle, ja tämä toimenpide antoikin oivan syyn ei-sanan käyttämiseen. Kun vesipyssyn suihku osui Mustangin päähän, se päästi ilkeän urahduksen ja puisti päätään niin kiihkeästi, että Kapulle tuli varmasti selväksi, ettei se pitänyt tippaakaan vedestä.

Kapu seisoi kannella ja kiikaroi. Hän muisti matkaesitteen, jonka oli aikoinaan kiikuttanut postilaukussaan Mister Mustoselle. Kuoreen painetussa kuvassa meren selkä kimalsi ja aurinko paahtoi pilvettömältä taivaalta. Kuva oli tehonnut, ostopäätös oli kehkeytynyt hetkessä ja jo seuraavana päivänä Kapu sai laukkuunsa Mister Mustosen vastauskirjeen matkatoimistolle.
Syntymäpäiväsi on kymmenen päivän kuluttua. Tulethan juhliin. Terveisin äiti PS. 4. Luku - Iso vieras Koska en tällä kertaa voinut kysyä, haluatko suklaa- vai kinuskikakkua, päätin valmistaa molempia.
Kapun ympärillä hehkui juuri sellainen jumalainen päivä, josta matkaesite kertoi. Kapu saattoi kuvitella, kuinka kiitollinen Mister Mustonen olisi sekä auringon suloisesta lämmöstä että viilentävästä tuulenviristä, joka pyörittelisi hyväillen hänen otsakiehkuraansa.

Kapua harmitti, ettei hän kyennyt samanlaiseen nautintoon, mutta hänellä olikin määränpää toisin kuin lekotteluun keskittyvillä lomalaisilla: hän tahtoi päästä kotiin.

Koska tuuli oli liian leppeä, matka edistyi madellen. Siksi Kapu odotti hartaasti, että taivaalle olisi uinut edes yksi pilvenhattara ja mereen olisi kohonnut ainakin yksi kunnon vaahtopää. Hän kaipasi pilvien muodostamia röykkiöitä, joista mielikuvitus loihti esiin monenlaisia kuvia matkalaisen mielen virkistykseksi, ja taivaan läpi vyöryvien pilvilaivueiden mukanaan tuomaa sadetta, joka huuhtelisi laivankannen, ettei Kapun tarvitsisi tarttua harjaan ja ämpäriin - työteko oli nimittäin toinen asia, jonka edessä Mustangi osasi pudistaa päättäväisesti päätään.

Kalastuksen Mustangi hoiti mallikkaasti, mutta muut ajat se makasi kajuutassa. Joskus Kapu epäili, että hämähäkin käytös oli murjotusta, mutta niin sulkeutuneen olennon ollessa kyseessä sitä oli hyvin vaikea tietää - kyseessä saattoi olla myös jonkinlainen lepo- tai horrostila, jota ihmisen ollessa kyseessä saatettaisiin nimittää esimerkiksi laiskuudeksi tai vetelyydeksi.

Välillä Kapusta tuntui, että Mustangilla oli pelkästään nälkä tai ei-nälkä, jano tai ei-jano. Hän oli oppinut erottelemaan hämähäkin vatsasta kuuluvan tyytymättömän ja tyytyväisen murahtelun. Nälän ollessa kyseessä vatsa sanoi "vouuu, vouuu, vouuu" ja kun nälkä oli tyydytetty, kuului "puuh, puuh, puuh".

Nyt vatsa sanoi: "Puuh" Mustangin lojuessa ruokalevollaan. Kaksi silmää oli kiinni, kaksi lurpsallaan ja kaksi tuijotti hypnoottisesti sängyllä lojuvan täkin kukkakuvioita. Upea sää ei tehnyt hämähäkkiinkään sanottavaa vaikutusta, mikä oli ymmärrettävää, sillä hiekkaranta ja palmupuut olivat sille arkipäivää toisin kuin Mister Mustoselle, joka oli viettänyt elämänsä metsän laidalla koivujen katveessa, joiden syksyisin putoavat lehdet jättivät sydämeen ikuisen kesän kaipuun.
5. Luku - Nuha
Mustangistakaan ei siis ollut Kapulle seuraa, ja kiikareista näkyi pelkkää kimaltavaa sinistä. (Jos Kapu olisi ollut kuvataiteilija, hän olisi erottanut hehkuvia turkoosin ja vihreän ja lyijynharmaan sävyjä, mutta hän ei ollut taiteilija vaan nuori mies, joka janosi tapahtumia ja seikkailuja.)

Juuri kun hän oli laskemassa kiikareita turhautuneena silmiltään, taivaanrantaan ilmestyi musta piste, joka lähestyessään paljastui laivaksi. Erottaessaan kokasta liehuvan pääkallolipun, Kapu juoksi kajuutan ovelle ja huusi Mustangia, joka halusi tuijottaa tuijotuksensa loppuun eikä pitänyt kiirettä.

Kun Kapu havaitsi laivan kannella puujalkoja ja koukkukäsiä ja liinoja jotka peittivät toisen silmän, hän huusi Mustangia uudestaan ja kyykistyi kauhistuneena laidan viereen piiloon: hurjasti huitovia miehiä oli ainakin kaksikymmentä, eikä yksikään heistä ollut erityisen ystävällisen näköinen. Sitä paitsi vangiksi joutuminen tai hyppääminen laudalta mereen haiden saaliksi ei kerta kaikkiaan sopinut millään Kapun ohjelmaan juuri nyt, kun oli kiire syntymäpäiville.

Kuului loisketta ja melskettä ja rähinää. Ensimmäinen merirosvo loikkasi Kapun laivan köysitikkaille karmeasti karjaisten, ja samaan aikaan Mustangi työntäytyi ulos ovesta. Nähdessään valtavan hyönteisen pään merirosvon silmät kapenivat viiruiksi, ja kun Mustangi vyöräytti itsensä kokonaan ulkoilmaan ja kohottautui kaikille kahdeksalle jalalleen, silmät rävähtivät ympyriäisiksi. Kauhusta suunniltaan rosvo syöksyi veteen ja ui takaisin omalle laivalleen kuin henkensä hädässä. Muukin miehistö pani merkille jättiläishyönteisen ja paniikin vallassa he kaatuilivat ja muksahtelivat mikämihinkin, ja ne jotka olivat airoissa soutamassa, ryhtyivät kiireesti huopaamaan, ja laiva katosi horisonttiin yhtä nopeasti kuin se oli sieltä ilmestynytkin.

Kapu katsoi kunnioittavasti Mustangia, joka muljautteli silmiään ja urahteli ja nosteli koipiaan selvästi tyytyväisenä tekemäänsä vaikutukseen. Eläytyäkseen tilanteeseen Kapu oli rynnännyt hakemaan kajuutasta nallipyssyn, josta lähti pauketta ja rikin katkua. Kapu oli hivenen pettynyt konfliktin ratkeamiseen näin pikaisella tavalla, sillä hän olisi kuunnellut mieluusti miekkojen kalistelua ja seurannut lähitaistelua, jossa Mustangi olisi huitonut rautaisilla koivillaan miehiä yli laidan. Vahvimpana tunteena olivat kuitenkin helpotus ja voitonriemu, joita korostaakseen Kapu paukutti pyssystään loputkin nallit ja huusi "hurraa" niin kuin tällaisessa tilanteessa kuuluu tehdä.

Kapun teki mieli halata Mustangia, sillä olihan se pelastanut hänen henkensä. Koska koko Mustangin sulkeminen syliin ei ollut ajateltavissa, Kapu valitse oikean puoleisista jaloista ensimmäisen ja kietoessaan kätensä sen ympärille hän huomasi, että pelottavan näköisiä koipia peittävä musta karva oli silkinpehmeää, ja että hämähäkki osasi kehrätä melkein kuin kissa.

Myös Kapu olisi kehrännyt tyytyväisyydestä, jos se olisi ollut kissa - olihan tänään tapahtunut jotakin sellaista, jonka hän voisi kertoa lapsenlapsilleen tai sitten vaikkapa kummilapsilleen, mikäli hänen kohtalokseen koituisi jääminen vanhaksi pojaksi.

Myös tuuli tuntui innostuneen voitokkaasta meritaistelusta. Se tarttui riehakkaana purjeisiin ja kiidätti laivaa kotisatamaa kohti niin vinhaa vauhtia, että Kapu tunsi jo huulillaan kinuskikakun ja kitalaessaan suklaakakun maun. Kapua jännitti, mitä hän saisi lahjaksi, ja hän päätti pysyä rauhallisena, vaikka äidin paketista paljastuisivat ruudulliset housut tai raidallinen villapaita.

Vatsa täynnä kakkua ja ruutupikkuleipiä hän kiipeäisi kavereiden kanssa pihakuuseen rakennettuun majaan ja kertoisi seikkailuistaan, eikä hän enää koskaan olisi pelkkä mitätön postipoika - hänestä olisi tullut kapteeni, ja tästä lähtien jokainen, jolle hän ojentaisi kirjeen tai paketin, niiaisi tai kumartaisi syvään ja kysyisi arasti, mahtaisikohan Herra Postinkantajalta liietä aikaa pistäytyä kahvikupilliselle kertomaan seikkailuistaan.

Ajatellessaan kotiinpaluuta ja uutta kohentunutta asemaansa Kapu tuli niin iloiseksi, että riemu suorastaan pursuili hänestä muuntautuen riehakkaiksi lauluiksi, ja koska jaettu ilo on kaksinkertainen ilo, oli syytä kutsua Mustangi mukaan ilonpitoon.

Kapu ei tiennyt kovin paljon Mustangin sisäisestä elämästä, mutta soittorasian avulla hän oli päässyt selville, että hämähäkki piti musiikista. Soittorasialla ja etenkin sirolla tanssijattarella oli Mustangiin maaginen vetovoima, ja nytkin Kapu sai Mustangin houkuteltua kannelle kulkemalla edellä rasian kampea pyörittäen.

Kannella Kapu lauloi Mustangille kaikki laulut, jotka hän osasi. Ihan tavallisetkin lastenlaulut - sellainen kuin vaikka Hämähämähäkki - kuulostivat romanttisilta, kun ne laulettiin laivan kannella kuunvalossa, ja jotta Mustangi olisi kokenut olevansa mukana tässä musikaalisessa iltatapahtumassa, Kapu kaivoi arkun pohjalta kahdeksan kulkusta ja kiinnitti ne hämähäkin jalkoihin.

Kulkusilla oli odottamattoman voimakas vaikutus, sillä Mustangi innostui heiluttelemaan ja vispaamaan jalkojaan ennennäkemättömällä tavalla. Kapu ei ollut kyennyt kuvittelemaankaan, miten monta liikkuvaa osaa hämähäkissä oli. Laulu kaikui, tiu´ut helisivät ja matka taittui vauhdilla. Kaikki huolet - jos niitä oli koskaan ollutkaan - unohtuivat Kapun mielestä, niin kuin vaikkapa se, miten hän esittelisi äidille uuden ystävänsä ja muistaisiko Mustangi oppimansa käytöstavat nähdessään kakut ja pikkuleivät.
6. Luku - Nimenanto
Kapu osasi laulaa myös jonkun verran boogie woogieta, josta Mustangi tuntui erityisesti pitävän. Tanssin pyörteissä sen jalat saksasivat ja tekivät plieetä ja vaihtoaskelta vuoron perään. Kapu taputti ja hurrasi kunnes kävi sillä tavalla, että Mustangi sattui voimakkaalla takapotkulla repäisemään suuren purjeen rikki, minkä onnettoman sattumuksen johdosta se menetti tasapainonsa ja horjahti maston päälle, joka naksahti poikki kuin tulitikku.

Laulu lakkasi kuin taikaiskusta, mutta tuuli oli riehaantunut entisestään. Kun sillä ei ollut purjetta johon tarttua, se kieputti laivaa mielensä mukaan, ja Kapu yritti turhaan hakea oikeaa suuntaa ruoria kääntelemällä. Kapu oli toivonut tuulta ja nyt sitä tuli yllin kyllin.

Kapu muisti jonkun jossakin sanoneen - olisiko se ollut äiti - että kannattaa olla tarkkana sen kanssa mitä toivoo, mutta katuminen oli nyt liian myöhäistä.

Merikapteeni Mölkky oli luvannut, että laiva ei uppoaisi, siitä ei olisi huolta. Mutta Kapu oli haaveillut viime päivät kinuskikakusta ja suklaakakusta, ja nyt näytti siltä, että hän ei saisi kumpaakaan - se veti hänen mielensä matalaksi. Kapu tutkaili revennyttä purjetta ja kenkiensä kärkiä. Katse maahan painettuna hän löntysti kajuuttaan, kaatui sänkyyn, veti peiton korviinsa ja heittäytyi kohtalon huomaan.

Kohta vilunväristykset kävivät hänen lävitseen niin että hän tärisi kuin horkassa, ja jos hänellä olisi ollut kuumemittari kainalossa, elohopea olisi ponnahtanut kolmeenkymmeneenyhdeksään ja kivunnut pian yli neljäänkymmeneen.

Kapusta olisi tuntunut vielä kurjemmalta, jos hän olisi nähnyt veden virtaavan sisään kajuutan oven alta, joten oli hyvä, että hän ei ehtinyt sitä nähdä vaan vaipui syvään uneen. Vettä kuitenkin virtasi, ja Mustangi seisoi ovella neuvottoman, kauhistuneen ja häpeilevän näköisenä - jos voimme olettaa, että hämähäkki kykenee samanaikaisesti niin moneen tunnetilaan. Mölkky oli luvannut, ettei laiva uppoaisi - mikäli sen kannella ei tanssisi jättimäinen hämähäkki boogie woogieta, ja mikäli hämähäkin villiintynyt jalka ei täräyttäisi purjeen repäisemisen ja maston katkaisemisen päälle päätteeksi laivan pohjaan suurta reikää.

Salamat leimahtelivat. Kajuutta rävähti täyteen valkoista valoa. Mustangi ei tiennyt mitä tehdä. Jos se olisi osannut, se olisi ryhtynyt tukkimaan reikää tai lappoamaan vettä takaisin mereen tai edes pyörittämään soittorasian kampea tunnelman kohottamiseksi, mutta hämähäkit eivät osaa sellaisia asioita.

Kapu heittelehti sängyssään. Unessa terävähampaiset hait uivat häntä kohti kita ammollaan. Kapu uikutti ja ulisi, ja jossakin luoja-ties-missä-sjaitsevien aivojensa sopukassa Mustangi ymmärsi, ettei Kapusta ollut nyt mihinkään. Mustangi tajusi myös, että vaikka yleensä asioiden rauhallinen tarkastelu on hyväksi, joskus pitää toimia nopeasti - ja varsinkin silloin, kun vesi ulottuu tuolinjalkojen puoli väliin ja sitä tulvii lisää ja se sieppaa matkaansa arkun ja huljuttaa astiakaapista astiat törmäilemään kajuutassa sinne tänne mieltä vailla.

Tilanne oli hankala kokonaisuudessaan mutta myös siitä erityisestä syystä, että Mustangi inhosi vettä yli kaiken. Se nosteli pitkiä koipiaan ja sai neljä jalkaa kuiville, mutta se ei juuri helpottanut, sillä toinen mokoma lillui joka tapauksessa iljettävässä, kylmässä ja märässä nesteessä.

Kun vesi huuhteli Mustangin pullean keskivartalon alaosaa, se terästi luontonsa, siirtyi kannelle, molskautti itsensä mereen, kietoi peräköyden tiukasti kahden jalkansa ympäri ja ryhtyi heiluttamaan jäljelle jäävää kuutta jalkaa samaan tapaan, kuin oli nähnyt merirosvolaivan soutajien tekevän. Aluksi jalat menivät sikin sokin ja törmäilivät toisiinsa, mutta pian Mustangi tavoitti oikean tahdin, jonka jälkeen se puuskutti eteenpäin kuin kymmenen olympiauimaria tai erittäin tehokas höyrykone.

Urheasti se puski läpi sinisenmustien aaltojen ja korskuvien kuohupäiden ja veti perässään laivaa ja matka-arkkua ja nojatuolia ja vuodetta, joka heittelehti kajuuttaan tulvineen veden päällä kuin lastu laineilla, sekä lisäksi Kapua joka makasi veden nuolemissa lakanoissa nähden unta huvipuiston laitteista, joissa mennään nurinniskoin ja ylösalaisin niin villisti, että vatsanpohjaa ihanasti kouraisee.

Mustangi oli ilmeisesti varustettu samantapaisella ihmeellisellä vaistolla, jonka varassa muuttolinnut lentävät kotiin, tai sitten se oli älykkäämpi kuin Kapu oli olettanut - ehkä se oli tyhjäntoimittamisen sijaan opiskellut merikortin ulkoa maleksiessaan kajuutassa kaiket päivät.
7. Luku - Melkein meritaistelu
Ranta, johon paatti oli karahtanut, sattui nimittäin olemaan Kapun kotiranta, ja syntymäpäivän aamuna rannalta oli löytynyt lopen uupunut jättimäinen luontokappale, kovasti kärsinyt laivapahanen ja kapteeni, joka kouristeli tiedottomana kovassa kuumeessa.

Äiti oli saanut pullopostin, ja koska Kapu oli aina täyttänyt täsmällisesti sen mitä hän oli luvannut, syntymäpäivät oli järjestetty niin kuin oli sovittu. Pöydällä nököttivät vierekkäin kinuskikakku ja suklaakakku, joiden kuorrutukset vielä höyrysivät, mutta koska päivänsankari oli tuotu juhliin paareilla vaakatasossa, vieraista ei ollut hänelle paljon iloa, ja kakkua nautittuaan vieraat olivat poistuneet vähin äänin.

Kapun äiti oli ennakkoluuloton ja peloton nainen, ja hänelle oli aivan sama, sattuiko hänen poikansa pelastajalla olemaan kaksi tai kuusi tai kahdeksan lyhyttä tai pitkää jalkaa - hän tunsi suurta kiitollisuutta ja järjesti Mustangille mukavat oltavat puutarhaan.

Joka päivä hän kiikutti sille aamupalan ja lounaan ja päiväkahvin ja päivällisen sekä tukevan iltapalan, niin että ihmisten maailma alkoi tuntua hämähäkistä varsin mukiinmenevältä. Mustangi ihmetteli ympäristöään kaikilla kuudella silmällään: yksi seurasi puskevia ruohotupsuja, toinen krookuksia, kolmas tulppaaneja, neljäs narsisseja. Viides silmä ihasteli puita, joihin vihreä lehahti salavihkaisena huntuna puhjeten muutamassa päivässä reheväksi lehdistöksi, kuudennen silmän ahmiessa taivaan sineä ja sinessä uivia pilvenhattaroita.

Kun kevätiltaan laskeutui hämärä, makuuhuoneeseen sytytettiin valot ja Mustangi seurasi, kuinka äiti hyöri Kapun sängyn vieressä korjaillen peittoa ja kuinka Tohtori Tobiacus paineli Kapun rintaa ruumiintoimintoja tarkkailevilla laitteillaan huolekkaan näköisenä.

Ennen nukkumaan menoa äiti istahti kiikkutuoliin puikkoineen ja kutoi ja kiikkui niin kauan kuin silmät suinkin pysyivät auki. Tarkkaillessaan äidin toimia innostui myös Mustangi kudontapuuhiin, ja kun aamu koitti, virittyi omenapuiden väliin niin suuri ja komea verkko, ettei sellaista oltu koskaan nähty niillä main. Sen nähdessään äiti hieraisi silmiään, laski yhteen yksi plus yksi, riensi irrottamaan ja viikkaamaan verkon, kiiruhti ompelukoneensa ääreen sekä tikkasi ja päärmäsi, kunnes maailmanhistorian ensimmäinen luonnonmukainen verkkokeinu oli nähnyt päivänvalon.

Seuraavina päivinä ompelukone surisi niin vimmatusti, että Kapukin havahtui hereille ja hypähti istumaan. Hän katsoi yöpöydällä tikittävän herätyskellon viisareita ja kauhistui. Kello oli kymmenen ja postipojan piti olla töissä viimeistään kello yhdeksän, tai muuten ihmiset loisivat häneen ikäviä katseita ja valittaisivat postimestarille.

Kapu oli juuri hyppäämässä housuihinsa, kun hän tunsi käsivarrellaan äidin pehmeän käden, joka ojensi hänelle pestyä ja silitettyä kapteenin lakkia, ja kuuli äidin lempeän äänen, joka sanoi: "Tervetuloa kotiin."

Kapu katsoi lakkia ja äitiä ja punaruudullista pöytäliinaa ja siniruudullisia lakanoita, ja jos häntä ei olisi edelleen hiukan keinuttanut, hän olisi luullut, että koko merimatka oli unta. Äiti kertoi hymyillen, että Pate oli luvannut kantaa postia niin kauan kuin Kapu tervehtyisi. Sekä äidin reipas ilme että erityisesti uunista kiemurtava kakun tuoksu ehdottivat, että kaikki on hyvin.

Merikapteeni Mölkky oli ottanut huolekseen laivan korjauksen - itse asiassa hän oli näyttänyt ikionnelliselta päästessään rapsuttelemaan laivansa kylkeä, ja äiti arveli, että vaikka hän rakasti vaimoaan hyvin paljon, hän rakasti entistä alustaan vieläkin enemmän.

Sitten äiti kertoi, että vaalealettinen tyttö oli kysellyt Kapua ainakin kolme kertaa. Ensin hän oli kysynyt, mitä Kapulle kuuluu. Sitten hän oli tiedustellut, milloin Kapu tulee kotiin, ja kun Kapua ei vielä syntymäpäivän aattoiltana näkynyt, tyttö oli näyttänyt itkettyneeltä ja huolehtinut, ettei Kapulle vaan ollut sattunut jotain.

Kuunnellessaan äidin kertomusta Kapua alkoi keinuttaa lisää, ja vaikka hän yleensä oli tuntenut suurta epävarmuutta vaalealettisen tytön ollessa kyseessä, hän tiesi tällä kertaa välittömästi, mitä tulisi lausumaan, ja vuorosanat tipahtivat hänen syliinsä valmiina ja varmoina. "On sattunut ja tapahtunut paljonkin", hän sanoisi ja jatkaisi: "Tulehan niin kerron."

Hän kertoisi purjeiden paukkeesta ja palmupuista ja hiekka-aavasta, siitä miten laivakorput raksuivat hampaissa ja siitä kuinka aurinko leikitteli korkealle hyppäävien kalojen hopeisissa suomuissa. Hän kuvailisi tähtikirkkaita öitä ja viheltävää tuulta ja merirosvon mustuneita hampaantynkiä, ja jos tyttöä alkaisi pelottaa, hän ottaisi tämän kainaloonsa.
8. Luku - Hurja tanssi
Ennen vaipumistaan syvemmälle lemmenunelmiin Kapu sattui katsahtamaan ulos ikkunasta ja huomasi ruohikolla tutun mustan jalan ja muisti ystävänsä, jota hän oli ensin kovasti kauhistunut mutta joka oli lopulta pelastanut hänen henkensä. Jälleennäkemisen riemu oli suuri ja mikäli Mustangi ei olisi ollut keskellä mitä ahkerinta kudontapuuhaa, se olisi ottanut ehdottomasti muutaman railakkaan tanssiaskeleen Kapun virkoamisen kunniaksi.

Kun äiti sitten kaivoi esiin korkean luomuverkkokeinujen pinon, Kapu tunsi Mustangia kohtaan niin suurta kiitollisuutta, että sillä ei tuntunut olevan rajoja lainkaan ja se ulottui näin ollen yhtä kauas kuin meren aava - äidin rahahuolet olivat ohi!

Pikkulinnut seurasivat uteliaina Mustangin luomistyötä ja lehahtivat laulamaan uutista kaikkialle. Verkkokeinuja tilattiin jokaiseen taloon ja torppaan ja ihan pikkuisimpaan mökkiin, ja Kapu oli ratketa ylpeydestä kiidättäessään postilaatikoihin kukkapaperiin käärittyjä taidonnäytteitä.

Kaikki puhuivat lekottelun tarpeellisuudesta ja hössötyksen tarpeettomuudesta. Kaupungin valtasi suoranainen verkkokeinuvillitys joka levisi kulovalkean lailla yli kaupungin rajan seuraavaan kaupunkiin ja rajojen yli naapurimaihin saakka. Mustangi kutoi minkä ehti, ja äidin täytyi pitää huolta, että se muisti pitää työehtosopimuksen määräämät tauot ja vapaapäivät.

Iltaisin äiti neuvotteli Mustangin kanssa uusista malleista, eikä käsittämisessä ollut vaikeuksia, sillä kutojat kyllä ymmärtävät toisiaan. Tuotevalikoimaa monipuolistettiin vähitellen. Seitin paksuus ja laatu riippuivat ravinnosta. Verkkokeinuja syntyi, kun Mustangi söi perunaa ja lihaa. Kalaruoka tuotti luonnollisesti kalaverkkoa. Kun tarvittiin hiusverkkoa, Mustangi pistettiin salaattikuurille, mutta onneksi hiusverkot olivat menossa poissa muodista, sillä salaatista Mustangi ei välittänyt. Kakkukekkereiden tuloksena syntyi hyttysverkkoa, ja koska sitä tarvittiin kesällä runsaasti, kakkukekkereitä riitti, mitä asiantilaa Kapukaan ei pannut pahakseen.

Myös lehdistö kiinnostui luonnonihmeestä, ja Kapu totesi, ettei hänen merellä antamansa oppi ollut turha. Kun paikallislehden toimittaja kysyi "Pidättekö työstänne?", Mustangi osasi nimittäin nyökyttää päätään, ja kun toimittaja kysyi, haluaisiko Mustangi lähteä uudelle merimatkalle, se puisti päätänsä kiivaasti. Sillä hämähäkki ei tahtonut minnekään: se koki tulleensa kotiin. Lisäksi se oli saanut mielekästä ja olemustaan vastaavaa työtä, mikä ei nykymaailmassa ole lainkaan itsestään selvää.
9. Luku - Hankaluuksia
- Kuka siellä? huusi isoäiti.​

Sen pituinen se.
10. Luku - Kotona
Töttölöö! Minä olen Puluboi, heippa, moikka, moljens! Mukavaa tiistaita, keskiviikkoa ja tolstaita.

Tämän talinan voi ostaa myös videona, ja se on luettavissa osoitteessa www.puluboi.pum. Paljon muutakin loinaa samassa osoitteessa. Ensimmäiseksi suulennuslasi ja mittanauha yks ysi ysi. Ekspoksilla mukavan vaalallinen lintupeliuutuus: "Taistelevat metsot Ykkönen", saatavana myös öljyväli-maalauksena. Kaikki muukin lintuaiheinen klääsä poistohintaan. Myös hevosenhännän hoitosetti ja pulkillinen viiksivahaa, eeelittäin edulliseen sopimushintaan tietenkin. Piillä osoitteet tänne, niin saat jokapuoleista liikennettä. Tilla nyt, maksa maaliskuussa yks ysi ysi.

Anteeksi, soli soli. Ei ole mitään myynnissä, minä vain nallasin. Tai minä siis haljoittelin. Minusta tulee isona Mainosmies Mainostaja. Isäni on kiileellinen kiljekyyhky ja isoisäni oli kuuluista sotakiljeenvaihtaja Halmaa paloni, joten minäkin saatan onnistua elämässäni, jos vain jaksan haljoitella oikein leippaasti.

Hei kuulkaa! Tööt! Nyt on todella hauskaa! Haluatteko kuulla iltasadun? Se on ihan lyhyt. Ei helmostuta siellä. Nyt tulee hyvä juttu. Hys.

KOLME PULUA.

Olipa kellan kolme pulua. Pikkupulu, keski-pulu ja IISO UUUPEA pulu. He katselivat Hämeentien toiselle puolen, jossa meli liplatteli kauniisti.

- Hyi, miten halmaa ja kamala meidän oma kotipihamme on. Häivytään täältä, sanoi LOHKEA ja SUULI isopulu.

Ensimmäisenä Hämeentien yli lennähti pikkupulu. Viuts, viuts, viuts!

- Kuka lentää minun Hämeentieni yli? kysyi susi, joka aina valtioi Hämeentiellä.

- Minä vain, pikkupulu.
11. Luku - Työpaikka
- Minä syön sinut.

- Elä nyt viitsi, sanoi pikkupulu. Kohta tulee siskoni, keskipulu. Hän on paljon pulleampi kuin minä.

- Jahas, sanoi susi.

Sitten oli keskipulun vuolo.

VIUTS, VIUTS, VIUTS!

- KUKA LENTÄÄ MINUN HÄMEENTIENI YLI? kysyi susi.

- Minä, keskipulu vain. Tulhaan sinä minua jahtaat. Kohta tulee isoveljeni, IISO-pulu, hän on tooosi pullea.

- Aaaa. Kiitti vinkistä, sanoi susi.

- Kukas siellä lentelee Hämeentien yli?

- MINÄ. IISO-pulu.

- Jaahas. Lenelepäs tänne niin minä pistän sinut poskeeni.

- Hyvä on, iso-pulu sanoi, lensi alas ja veti ensin plösät suden kuolaa valuvaan kitaan, plöts. Sitten, PUKS, se nokkasi suden päähän kuhmun. Susi köhi kakkoja kulkusta ja hieloi käpälällä otsaansa.

- AAUTS, susi sanoi, avasi silmänsä ja näki, kuinka sulka halkoi ilmaa kuin nuoli ja iskeytyi kipeää tehden keskelle nenää. TINKS.

- ÄÄ-ää-ääh, susi itki kuin vauva ja häipyi muille maille eikä enää uskaltanut milloinkaan lähjätä puluille, jotka olivat ulheita ja hienoja olentoja. Sankaleita! Sen pituinen se.

Niin, ja tässä vielä lista, mihin olen luetteloinut maailman kolme palasta satua:

1. Kolme pukkia eli pulua

2. Kolme kalhua eli pulua

3. Seitsemän pientä kiliä eli pulua

Ja jos te lapset ja linnunpoikaset ette ole vielä kuulleet näitä talinoita, niin komentakaa äkkiä teidän äitinne kiljastoon ja kiljakauppaan, hophop, gougougou, koko kokoelma hintaan yks ysi ysi!

Oli keskiyö pohjoisella taivaalla Kilpisjärven yllä. Elmon nenänpäästä näkyi vain pieni violetti läiskä, kun se nukkui sateenkaaren juuressa pienessä kopassa autuasta untaan. Paksu häntä roikkui vuoteen ulkopuolella. Lämpimästä pesästä kuului vain uninen tuhina, kunnes voimakas tuuli heilautti koppaa, ja Elmo tipahti ulos.

Pieni revontulipoika hieraisi silmiään. Koko suku oli tullut kylään: Pilvi-täti, Sähkö-Simo ja Kalle-Korona sekä Kerttu-täti Kellertävä ja Violetti-Viola. Jopa Setä-Himmeä ja Sadettajasällit. Mukana oli myös iso joukko kovaäänisiä Salamaserkkuja. Pohjan Portti oli apposen auki. Siitä oli helppo kulkea sisään ja ulos. Urho-Ukkonen saapui paikalle muhkeassa turkissaan. Turkki oli täynnä rakeita ja jääneuloja, jotka törmäilivät toisiinsa Urhon liikkuessa. Kaikki ryntäsivät halaamaan Elmoa.

Taivaankansi oli täynnä sinistä, keltaista, punaista, violettia ja vihreää valoa. Kerttu ja Viola osallistuivat hauskanpitoon huiskien pitkillä, pulleilla hännillään. Niillä oli ihmeellinen taito hulmahtaa liekkeihin ja sammua ihan miten halusivat. Violalla oli isoja violetteja huiveja. Niitä se sitoi häntäänsä ja heilautti koko väriloiston nähtäväksi taivaanrannalle. Kertun taas tunnisti keltaisesta päällystakista. Siitä pirskahteli väriä joka puolelle. Ihmiset huokailivat ihastuksesta katsellessaan suurta värinäytelmää - revontulten ilakointia.

Monet vierasmaalaiset lensivät Suomeen vain nähdäkseen revontulet. Eräskin matkaaja oli saapunut Kilpisjärvelle aina Hongkongista saakka.Hän ihasteli revontulten ilonpitoa. Väriloisto tiesi miehelle hyvää onnea elämänsä loppuun asti. Salamaserkut keskustelivat kiihkeästi. Ne halusivat näyttää, mitä osasivat. Serkut olivat tuultakin nopeampia ja saattoivat olla monessa paikassa yhtä aikaa. Niistä oli riemastuttavaa säntäillä sinne tänne pilvi- ja maasalamoina. Jos salama osui kohteeseensa, kuului kova pamaus! Nuori Pallosalama kerskui, kuinka se oli pelästyttänyt ratsastajan lenkkipolulla. Kirkas valopallo oli lähestynyt ratsukkoa, ja ratsastaja oli kauhistuneena kääntänyt hevosensa täydessä kiitolaukassa takaisin kohti tallia. Pallosalama antoi heidän mennä menojaan ja häipyi itsekin vähin äänin lenkkipolulta.

Supersalama säikäytti kesämökin emännän vieraillessaan pistorasian kautta tämän keittiössä. Kattila tärähti liedellä sen iskusta. Emäntä järkyttyi sydänjuuriaan myöten. Sen kokemuksen jälkeen rouvarukka meni aina ukkosenilmalla autoon istumaan. Siellä olo oli turvallinen. Hän asennutti mökilleen ukkosenjohdattimen, oikean salamasiepparin. Vasta sen jälkeen Salamaserkut jättivät talon rauhaan.

Setä-Himmeä ja Pilvi-täti yrittivät hillitä kaikkien menoa, mutta turhaan. Ukkonen jylisi koko voimallaan ja leijaili Salamaserkkujen yläpuolella. Simo-Sähkö antoi lisää virtaa koko väelle. Aivan kuin taivaalla olisi soittanut suuri orkesteri. Elmo oli innoissaan: "Huikeaa! Häkellyttävää!" se huusi sinkoillessaan sukulaistensa kanssa.

Kalle-Korona, vanhempi sukulaissetä, liikkui hitaammin ja murahteli mennessään. Setä rakasti erityisesti sähkötolppia, huurteisia johtimia ja muuntajia, joissa se kävi pakkaskeleillä rätisemässä. Kalle kertoi usein sairauksistaan sähkötolpille. Sähkölinjat puolestaan jakoivat Kallen tarinan kaikkialle. "On mukavaa kun minua ymmärretään", Kalle pohti usein ääneen. Erityisesti vanhemmat sähkölinjat tiesivät, miltä tuntuu, kun ei enää ole nuoruutensa vedossa. "Me ymmärrämme!" ne totesivat yhdestä suusta. "Toivottavasti meitä ei kuitenkaan upoteta maahan, vaikka olemmekin jo vanhoja!"

Sadettajasällit kerskuivat urotöillään. Kuinka ne eräänkin kerran, kovan ukkosmyrskyn jälkeen, ryöpsäyttivät ihmisten niskaan kunnon vesisateen! Ihmiset tarpoivat kaatosateessa, autot jumittuivat kaduille, osa niistä jopa kellui veden päällä, ja viemärit eivät vetäneet. Nyt sadettajat eivät viitsineet moiseeen ryhtyä. Kunhan olivat vain tulleet vierailulle Elmon luokse. Yksi Sadettajasälli ei tosin voinut vastustaa kiusausta, vaan heitti muutaman ripauksen vettä alla olevaan Kilpisjärveen ilkikurisesti hymyillen. Hongkongilainen hymyili onnellisena sadepisaran osuessa hänen kasvoilleen. Miehen unelma oli toteutunut kaukaisessa Pohjolassa.

Aamu oli valkenemassa. Heikkoa kajastusta näkyi jo idässä. Pohjoisen taivaankannen valot sammuivat, ja Pilvi-täti peitteli Salamaserkut paksuilla pilvipeitoilla. Urho-Ukkonen otti Kertun ja Violan mukaansa. Jyrinä vaimeni, kun seurue katosi taivaanrantaan. "Nähdään taas pian, rakkaat sukulaiseni", huikkasi Elmo kömpiessään onnellisena takaisin koriinsa jatkamaan kesken jääneitä uniaan.

"Mikä yö!" Elmo ajatteli ja vaipui syvään uneen.

Talvella kaukana Pohjolassa maa on jäinen ja valkea. Pimeän syli peittää vuoret ja kukkulat. Vaalea juova taivaanrannalla enteilee aamunkoittoa.

Tiheän metsän kätkössä vaelsi eksynyt poropoika. Panu rämpi syvässä lumessa. Oli pyryttänyt koko yön. Tuttu polku ei löytynyt hajunkaan avulla, koska se oli kadonnut lumen alle. Pieni poro oli nälkäinen ja väsynyt. Se kuului Joulupukin valjakkoon, jonka oli määrä lähteä pitkälle lahjakiertueelle parin päivän kuluttua. Panu oli jo oppinut seisomaan valjaissa ja vetämään lahjarekeä. Nyt se odotti innoissaan jouluaattoa, sillä silloin alkaisi suuri matka ja ihmeelliset seikkailut tonttujen kanssa.

Uupunut pieni poropoika oli ihmeissään, kun yhtään tuttua sarvipäätä tai tonttua ei näkynyt missään. Se oli tarponut lumessa kauas kodistaan. Joulupajalle oli mahdoton löytää pimeässä lumimyrskyssä. Oli vain yritettävä eteenpäin kohti aamun sarastusta. Rohkea sarvipää vaelsi lahjareki perässään kohti ensimmäistä valon pilkahdusta. Se oli saapunut aavalle aukealle, jossa lumi tuiskusi niin, että ympärille oli miltei mahdoton nähdä. Edessä häämötti jotakin, joka muistutti suurta valkeaa joutsenta. Panu ei ollut koskaan nähnyt joutsenta läheltä. Niinpä se suuntasi kulkunsa uteliaana sitä kohti. Silmät suurina se tuijotti eteensä ja henkäisi: "Lentokone?"

Panu lähestyi peloissaan mahtavaa, valkoista konetta, jonka sisään nousi ihmisiä. Lastaajat nostelivat laatikoita ruumaan. Poropoika ihmetteli touhuakauempana. Miehet huutelivat toisilleen jotain ja häipyivät sitten yhdessä läheiseen rakennukseen. He eivät huomanneet pientä uteliasta Panua, joka hiiviskeli isojen laatikoiden takana.

Panu uskaltautui lähemmäs suurta tummaa aukkoa, jonne tavaralaatikoita oli juuri lastattu. Se oli hyvin utelias ja nuuhki jokaisen laatikon. Ehkä niiden kätköistä löytyisi jotain syötävää...
Miesten äänet lähenivät. Poropoika säikähti, hoippui koneen portaat ylös ja tömähti penkille. Lahjareki vieri alas portaita, ja Panu kuuli, kuinka miehet nostivat sen koneen ruumaan. Sitten narahti ja kolahti. Jokin murisi lähellä, ja kone nytkähti. Poro vainusi vaaran ja jähmettyi paikoilleen. Se sulki silmänsä ja kyyhötti penkissään hiiren hiljaa.

Pian paikalle saapui ystävällinen neitokainen sinisessä uniformussa. Kaunotar istahti Panun viereen. Poro hämmentyi yhä enemmän, kun lentoemäntä uteli: "Mihin naamiaisiin sinä olet matkalla? Kylläpä sinulla on paljon käsimatkatavaroita!"

Panun reestä tippuneet paketit nostettiin jonnekin piiloon. Kaikki oli niin outoa, ettei Panu saanut sanaa suustaan. Se sulki suuret samettisilmänsä hämillään ja tunsi, kuinka valkea kone
rullasi hitaasti lumen peittämällä kentällä. Valtava moottoreiden ulina pelotti poropoikaa entistä enemmän. Se vajosi syvälle istuimeensa, huohotti ja ummisti silmänsä. Niin väsynyt ja
peloissaan se oli.

Kone nousi korkeammalle ja korkeammalle. Päästyään yläilmoihin se keinui vähemmän. Pilvet lipuivat ohitse, ja moottorien tasainen hurina unetti. Panu vaipui sikeään uneen. Matka jatkui Siperian yössä kaukaiseen maahan,josta poro ei tiennyt mitään. Panu heräsi, kun koneen pyörät koskettivat Mumbain lentokentän kiitorataa.

Kun Panu astui koneesta ulos, se tunsi lämpimän tuulenvireen. Se nuuhkaisi ja haistoi oudon tuoksun ja kosteuden. Se ei muistanut, missä oli ja miksi, mutta oli onnellinen, että lahjareki ja paketit olivat tallessa. Pian se loikki kohti pressuilla ja aaltopelleillä peitettyjä asumuksia. Lahjareki kolisi perässä.

Kirkas auringonpaiste sokaisi Panun hetkeksi. Oli vaikeaa nähdä eteensä. "Mutta minne minä nyt vien lahjat? Missä ovat ne lapset, joille paketit on tarkoitettu?" poropoika mietti ihmeissään. "Mihin olenkaan joutunut?"

Jonkin matkaa taivallettuaan Panu saapui perille Dharavin slummikylään, jossa lapset juoksentelivat hökkeleiden välissä paljain, likaisin varpain. Heidän vaatteensa olivat nuhjuiset ja repaleiset. He kiljahtelivat leikeissään ja piiloutuivat roskalaatikoiden taakse. Panu-poro tarkkaili jonkin aikaa sivummalla, mutta lähestyi sitten ujosti lapsilaumaa. Lapset piirittivät poron, koskettelivat sen herkkiä sarvia ja taputtivat selkää. He eivät olleet koskaan nähneet sellaista olentoa. Panu hämmentyi.

Mutta silloin Panu muisti tehtävänsä. Se käännähti ympäri, kiskaisi lahjarekeä ja pukkasi sarvillaan lahjapaketteja lasten jalkojen juureen. Ensin lapset pelästyivät ja luulivat, ettei poro pitänyt heistä. Mutta pian he huomasivat sen lempeät suuret silmät, jotka viestittivät: Ota itsellesi paketti, viekää loput toisillekin!

Lapset riemastuivat. He hyppelivät ihmetellen paketit sylissään. Mitään tällaista he eivät osanneet odottaa. Panu katseli onnellisena vierestä, kun lapset tanssivat auringon paahtamalla kujalla. Ja niin pohjolan poron lahjaretki päättyi onnellisesti - maahan, missä lumesta, jäästä ja joulusta ei tiedetty mitään.

Ilo loisti tummasilmäisten lasten kasvoilta.
VIUTS, VIUTS, VIUTS.
Kuusi seisoi omalla paikallaan metsässä ja humisi hiljaa. Se tunsi itsensä hyvin pieneksi.

Kuusen edessä kasvoi kaksi rehevälehtistä koivua. Vaikka nämä koivut olivat kuusta nuorempia ja vielä hiukan pienempikokoisiakin, käyttäytyivät ne kuin omistaisivat koko metsän. Toinen koivunuorukaisista oli ojentanut yhden oksansa kuusen alimpien neulasten päälle eikä ollut käytöstään anteeksi pyydellyt. Kuusta moinen tungettelu häiritsi.

Pöyhkeät koivut aloittivat tavanomaisen valitusvirtensä.

- Taaskaan ei aurinko paista, toinen koivuista marisi ja heilutteli hiljakseen oksiaan. - Minun lehtivihreäni ei pääse oikeuksiinsa näin surkealla säällä.

- Niin, myötäili toinen. - Komea runkokin on vain hailakka keppi tässä sumussa.

Kuusi huokaisi hiljaa, niin hiljaa, etteivät koivut kuulleet. Tai niin kuusi luuli.

- Mitä ihmettä sinä siinä tuhahtelet? Näytät aina yhtä tylsältä, oli valo mikä tahansa, koivu tiuskaisi kuuselle.

- Se on totta, ilkkui toinenkin koivu. - Ja pihkasikin houkuttelee tänne epäilyttävää sakkia. Minun rungollani ramppaa vaikka millaista hyönteistä vain sen vuoksi, että sinä tahmaat ympäriinsä.

Kuusi katseli tummanvihreitä neulasiaan ja mietti, oliko hän todellakin tylsän näköinen. Hän itse oli aina pitänyt neulastensa syvästä väristä ja vahvoista oksistaan. Pihkakin kimalteli auringossa kauniisti. Kuusi näytti mielestään pehmoiselta ja lämpöiseltä, ja hänestä oli mukava seurata hyönteisten hyörinää oksillaan.

Mutta nuo kaksi olivat toista mieltä kaikesta. Jo vuosia ne olivat haukkuneet kuusta ja sen pistäviä neulasia. Kuusi nielaisi kyyneleensä ja yritti seistä paikallaan niin näkymättömänä kuin suinkin. Hän olisi mieluiten muuttanut paikkaan, jossa ei olisi ainuttakaan ilkeätä ja omahyväistä koivua. Mutta toive oli mahdoton: hänen juurensa olivat syvällä maassa ja tässä hänen piti elämänsä elää.

Nyt kuusi toivoi, että häneen iskisi mikä tahansa tuhohyönteinen: kirva, havununna tai käpykoiso. Kuusi halusi vain romahtaa ja lahota pois.

Samassa kuusen takaa kuului möreä ääni.

- Kröhm... kröhm... kuulkaahan koivut! Se oli iso kivi, joka oli avannut suunsa pitkästä aikaa.

- Voi hyvänen aika, vanha möykky puhuu! ilkkui toinen koivuista.

- Jos puhut meille, käytähän kivenkääkkä oikeata nimeämme. Me emme ole mitä tahansa koivuja vaan betuloita, sanoi toinen koivuista tärkeänä.

- Suu poikki, kivi mörähti. - Olen kuunnellut riittävän kauan ilkeilyänne. Tehän suorastaan kiusaatte kuusta. Ajatelkaa nyt vähän mitä toiselle puhutte.

- Mutta me olemme parempia puita. Kuusi on kitukasvuinen käppänä, toinen koivuista sanoi.

Kuusi painoi oksiaan tiiviimmin runkoaan vasten ja yritti olla niin huomaamaton kuin kykeni.

- Nyt koivut teillä on aivan väärää tietoa, kivi sanoi varmuutta uhkuvalla äänellään.

- Betula. Me olemme Betuloita, koivu oikaisi.

- Totuus on se, että kuusella on yhtä tärkeä tehtävä täällä metsässä kuin teillä koivuillakin.

- BETULA! kirkuivat koivut kuorossa.

- Me olemme Suomessa ja Suomessa teidän kansankielinen nimenne on koivu. Malttakaahan hetki kuunnella niin kerron kuusen äidistä.

- Onko pakko? toinen koivuista kysyi ylimielisesti.

- On. On aika, että kuulette kuusen tarinan, kivi vastasi ja karautti kurkkuaan. - Tuon pienen kuusen äitipuu seisoi siinä teidän vieressänne. Minä seurasin hänen kasvuaan tältä samalta paikalta, kivi sanoi ja joutui hetken köhimään ääntään auki. Viimeisestä juttelukerrasta taisi olla jo vuosikymmeniä.

Koivut heiluttelivat oksiaan kyllästyneen näköisinä ja hymähtelivät toisilleen. Ne malttoivat kuitenkin pitää suunsa kiinni ja kivi sai jatkaa juttuaan.

- Vanha kuusiäiti oli metsän komein ja suosituin puu. Sen tuuheiden alaoksien suojaan nukahti usein jänis tai kettu. Eräänä kesänä tulivat miehet. Katsoivat ihaillen kuusta ja söivät eväsleipänsä tässä minun päälläni. Säkkiin he keräsivät kuusen siemeniä, joista kasvatettaisiin Suomeen uutta metsää, näin miehet sanoivat. Tuo onneton pikkukuusi, jota te aina kiusaatte, sai alkunsa silloin. Yksi siemenistä nimittäin putosi maahan.

- Minä en usko tuota. Sinä olet seissyt siinä niin kauan, että olet ehtinyt keksiä vaikka millaisia tarinoita ja valheita, yksi koivuista ilmoitti ja toinen myönteli hänen puheitaan.

- Eräänä talviyönä tuli myrsky ja lunta satoi aivan valtavasti. Sinä yönä tässä metsässä kaatui monen monta isoa puuta, myös vanha kuusi kellahti silloin kumoon. Mutta hänen elämänsä ei vielä loppunut siihen. Miehet, jotka raivasivat metsää, näkivät puun arvon ja soittivat puusepälle. Hän ihastui puun virheettömään runkoon ja päätti valmistaa siitä tuoleja.

- Kyllä koivuistakin valmistetaan vaikka mitä, toinen koivuista puolusteli.

- En minä ole sitä väittänytkään. Mutta te ette arvosta kuusta niin kuin itseänne. Muistakaa, että kuusi on yhtä tärkeä kuin tekin.

Kuusi ei murehtinut sitä, uskoivatko koivut tarinan vai eivät. Tärkeintä oli se, että hän tiesi nyt itse mistä oli lähtöisin. Enää hänellä ei ollut mitään hävettävää koivujen rinnalla. Kuusi ojenteli oksiaan ja pörhisteli neulasiaan. Jonain päivänä hänestä tulisi vielä yhtä uljasryhtinen kuin omasta äidistään.

Kuusi vilkaisi lähellään kasvavaa puolukkaa ja nosti varoen oksaansa sen varvuilta. Nyt aurinko pääsi paistamaan suoraan mättäälle. Puolukka hymyili kiitollisena ja jatkoi marjojensa kypsyttelyä. Kuusi iski kivelle silmää ja humisutti oksiaan onnellisempana kuin koskaan.

Oli kerran pikkarainen tonttumuori, joka eli punaisessa tuvassa metsän keskellä. Tonttumuori oli lajiltaan kotitonttu ja hänellä oli tapana avata ovi kaikille tulijoille, niin metsän eläimille kuin menninkäisille ja maahisillekin. Kaikista oli mukavaa päästä vanhan leivinuunin lämpöön. Uunin hiilloksella tonttumuori valmisti ohrapuuroa, joka maistui ihanalle ja pehmeälle kuin satu.

Oli jouluaaton aatto. Puikot kilahtelivat pikkumuorin koppuraisissa kourissa kun tämä kutoi palokärjelle tonttulakkia lahjaksi.

- Kop kop kop, palokärki koputteli jo ovella. Se odotti joulua malttamattomasti ja oli kauhean utelias näkemään lakkinsa.

- Tule sisään, muori sanoi ja palokärki pyrähti peremmälle. Sovitettuaan lakkia se välitti metsänväen viestin:

- Orava toivoo lahjaksi katajanmarja- ja havuöljyä ja karhu villapeittoa talviunipesään. Ja punatulkku sellaista arkipipoa kuin minulla!

Tonttumuori istahti kiikkutuoliin ja hymyili. Muorin silmissä pilkahti ilo kun hän kuunteli touhukasta tikkaa.

- Kaikki on valmiina, muori sanoi tarjoten palokärjelle mukillisen kanervankukkateetä, jolla oli pyrähtelyä rauhoittava vaikutus. Palokärki henkäisi. Se näytti mietteliäältä ja kysyi:

- Mutta mitä ihmettä me annamme sinulle lahjaksi?
- Yksi toivomus minulla on, muori sanoi. - Saunatonttu, riihitonttu, aittatonttu ja myllytonttu ovat teillä tietymättömillä. Sen jälkeen kun riihi purettiin ja mylly lopetettiin, tontut katosivat. Saunaankin tarvittaisiin tulivahti. - Hoituu, palokärki nyökkäsi. - Pyydän vielä kettua maalaamaan revontulet taivaalle etsintöjen ajaksi!

Kun palokärki oli lähtenyt, tonttumuori nousi kiikkutuolista pikkaraisille kintuilleen ja ryhtyi kohentamaan hiillosta. Pankon pitäisi olla juuri sopivan lämmin. Varsinkin riihitonttu arvosti pankon päällä makoilua. Muoria nauratti. Hän kyllä tiesi mitä maailmalla puhuttiin: että tonttuja ei enää ollut olemassakaan! Olihan hänkin olemassa, vaikka sen sortin muoreja eli kuulemma vain menneessä ja saduissa! Mutta mennythän oli aina läsnä, ihan kuin satukin!
Muorin päässä virisi oikea pikkaraisen muorin pippurinen ajatus: hän perustaisi kodittomille tontuille tonttukylän! Navettaan hän ottaisi kaksi lehmää, jotta navettatontullekin olisi töitä. Tallitonttu pääsisi pitkästä aikaa hoitamaan hevosta. Kun tonttuja vain kohteli kauniisti, ne pysyivät tyytyväisinä ja auttoivat mielellään kaikissa talon töissä.

Hiillos loimusi. Muori laittoi ohrapuuron uuniin ja sulki luukun yöksi. Sitten hän käpertyi kissansa kanssa lankakoppaan. Tonttu-uniltaan hän ei ehtinyt nähdä kun revontulet leiskahtivat taivaalle ja linnut lähtivät lennolleen.

Muori heräsi makoisilta uniltaan pirteään pakkasaamuun. Hän ryhtyi heti keittämään kallioimarteen juurakosta yskänlääkettä ja maalaamaan metsänväelle pikkiriikkisiä joulukortteja. Kohta ovelta kuului palokärjen tuttu kop-kop-koputus. Muorin silmät syttyivät kun hän näki palokärjen, ketun (joka oli vilustunut revontulihommissaan), punatulkun ja oravan perässä koko tonttujoukon lyhdyt käsissään! Riihitonttu pääsi saman tien pankolle ja saunatonttu kipinävahdiksi. Pikkumuori taas pääsi kantamaan puuron pöytään ja mittaamaan ketulle lakritsinmakuista lääkettä.

- Parempaa joululahjaa, muori sanoi puuroa tarjoten, - ei ole kuin ystävät ja yhteen hiileen puhaltaminen! Sitten muori painoi palokärjelle tonttulakin päähän. Tikkalintu tuli niin tyytyväiseksi, että se napautti sadulle pisteen ja sai tohinaltaan sanotuksi enää:
- Sen pituinen se!

Tässä on Maami. Maami on pikkuinen tyttö. Onneksi Maamilla on Isosisko, joka pitää Maamista huolta. Maami ihailee Isosiskoa: "Isosisko osaa ajaa pyörällä! Jospa minäkin osaisin! Isosisko osaa sitoa kengännauhat! Jospa minäkin osaisin. Isosisko osaa laskea sataan! Jospa minäkin osaisin."

Mutta Maami on pieni eikä vielä osaa ihan kaikkea. Onneksi Isosisko auttaa. Eräänä päivänä Isosiskon ystävä soittaa ovikelloa. "Hei Isosisko. Mennäänkö mustikkaan?" kysyy Isosiskon ystävä.

Isosisko innostuu. Ottaa eväät. Laittaa sinisen takin päälleen ja ottaa ämpärinsä.

"Millaista mustikassa on?" kysyy Maami.

"Mukavaa", Isosisko vastaa.

"Missä mustikka on?" kysyy Maami.

"Metsässä", Isosisko vastaa. Sitten Isosisko kertoo, että metsässä on paljon, paljon mustikoita ja että he aikovat ystävän kanssa poimia ne kaikki.

"Ihan kaikkiko?" Maami kysyy.

"Ei", Isosisko nauraa. "Yhden me jätämme sinulle."

"Onko se minun mustikkani?" Maami kysyy ja Isosisko vakuuttaa sen olevan. "Joojoojoojoo. Se on sinun mustikkasi. Maamin mustikka."

Voi miten Maamin tekisi mieli päästä mukaan! Maami laittaa kumpparit jalkaan. Maami ei ole koskaan ollut mustikassa vaikka Maamilla on kumpparit ja... ämpärikin! Vähän hiekkainen mutta hieno...

Isosisko ja Isosiskon ystävä ovat jo portilla kun Isosisko vilkaisee taakseen. Maami seisoo kumpparit jalassaan ja ämpäri kädessään ovella. Silloin Isosisko heltyy ja pyytää Maamin mukaan. Voi miten iloiseksi Maami tulee! Hän hyppelee koko matkan metsään. Hän hyräilee hypellessään ja miettii hyräillessään: Millaista metsässä mahtaa olla? Ja entä mustikat? Miten Maami löytäisi oman mustikkansa...

Metsä on suuri. Isosisko ja Isosiskon ystävä löytävät heti paljon mustikoita. Mutta Maami ei malta vielä etsiä omaansa. Ensiksi Maami tahtoo katsella metsää. Metsässä on paljon puita... Ainakin joulukuusia. Ja vastapuita. Ja lintupuita. Ja kaatuneita puita. Ja tuolipuita, joiden päällä voi istua. Ja pöytäpuita, joiden päällä voi pitää ämpäriä. Ja puita, jotka kasvavat kiinni toisissa. Ja puita, jotka kasvavat erillään muista.

Nyt Maami on tarkistanut puut. Nyt on kivien vuoro. Metsässä on karhukiviä, sienikiviä, poskikiviä ja piilokiviä, joita ei meinaa millään löytää... ja kiviä, jotka mahtuvat juuri sopivasti piiloon käsilaukkuun. Voi miten mukavaa metsässä on! Metsässä on puita ja kiviä ja Maami. Ja mustikoita! Maami muistaa. Nyt on mustikan vuoro! Nyt Maami tahtoo löytää oman mustikkansa.

"Mutta miltä mustikka oikein näyttää?"

Mustikka on... sininen ja pyöreä ja syödään maidon kanssa tai piirakassa tai sopassa ja laitetaan pakkaseen... Ahaa! Nyt Maami etsii mustikkaa... Mustikka on mennyt piiloon! Mustikka! Missä olet? Maami etsii ja etsii... Maami löytää mustikan!

Maami tahtoo näyttää mustikkansa Isosiskolle. "Isosisko, Isosisko! Minä löysin mustikan!" Maami huutaa. Mutta Isosisko ei vastaa. "Isosiskon ystävä, Isosiskon ystävä! Minä löysin mustikan. Minun oman mustikkani minä löysin!" Maami huutaa.

Mutta Isosiskon ystävä ei vastaa. Isosisko ja Isosiskon ystävä eivät ole enää täällä! Isosisko ja Isosiskon ystävä ovat keränneet ämpärit täyteen mustikoita ja lähteneet sitten kotiin! Nyt he istuvat kotona ja syövät mustikkamaitoa suut sinisinä. He eivät muista että Maami on vielä metsässä! He eivät muista, että Maamikin lähti mustikkaan... Nyt Maami on yksin metsässä.

Maamia pelottaa. "Hui", Maami sanoo. "Hui ui." Maami seisoo metsässä mustikka kädessään. Aurinko putoaa puiden taa. Maamia paleltaa."Hui", Maami sanoo. "Hui ui."

Mutta silloin nousee kuu ja valaisee sekä Maamin että mustikan. Ettekä ikinä arvaa mitä Maami näkee! Maami näkee pienen sinisen oven. Maami avaa oven. Maami menee ovesta sisään. Nyt Maami on mustikassa!

Täällä on... sinistä, vähän ahdasta, lämmintä... hieman unettavaa.

Nyt Maami nukkuu ja näkee sinisiä unia...

"Mmm...", Maami huokaa unissaan. "Mustikassa on mukavaa."

Mitäpä luulette, jäikö Maami mustikkaan? Ei, ei niin. Ei jäänyt. Aamulla Maami heräsi ja avasi pienen sinisen oven ja venytteli. Sitten hän käveli suoraan keittiöön.

"Ohhoh!" sanoi Isosisko. "Onpas sinulla siniset huulet ja siniset kädet! Ja sininen pää ja siniset jalat ja sininen massu!"

"Ni-in!" sanoi Maami iloisena. "Minä olin mustikassa!"

Ja niin toden totta olikin. Maami oli mustikassa. "Ja minun nimeni ei ole mikään Maami. Minun nimeni on Maami Mustikka!"

Sen pituinen se.

Minä olen Kuu. Asun äidin ja maman kanssa kerrostalon kuudenessa kerroksessa. Kaukana alhaalla on lähikauppa, juna-asema ja koirapuisto. Ikkunoista näkyy toisia ikkunoita sekä puita, taivasta ja lintuja. Joskus taivaalla näkyy sateenkaari.

Minulla on pää täynnä haaveita. Niitä on ainakin miljoona. Isona minusta tulee kioskin myyjä ja puuseppä. Pidän kesäkioskia puistossa keskellä kaupunkia ja myyn siellä kesäkeittoa. Talvisin veistän puukenkiä. Lomalla meine merille ja nautin tuulesta ja vapaudesta.

Tänä aamuna minun vatsaani kutittaa. Minulla on tänään synttärit. Äiti ja mama herättävät minut suukoilla, halauksilla ja laululla. Tykkään suukoista, mutta erityisen kivalta tuntuu, kun minulle lauletaan "Paljon onnea Kuu, paljon onnea Kuu!"

Mama muuraa työkseen uuneja. Hän tietää kaiken tiilistä ja eri rakennustekniikoista. Hän rakastaa myös pihalla möyrimistä. Hän on istuttanut meidän kerrostalon pihan täyteen minttua, basilikaa ja ruohosipulia, ja yrttejä saa poimia kuka tahansa. Kun naapurit alkavat laittaa ruokaa, he menevät ensiksi sakset kädessä pihalle hakemaan tuoreita yrttejä.

Mamalla on hieno polkupyörä, jossa on tilaa kahdelle ajajalle. Sitä sanotaan tandemiksi. Kun kaduilla on rauhallista, hän vie minut ajelulle. Minusta on kivaa istua maman takana omassa satulassani ja polkea samaa tahtia kuin hän polkee. Tuuli viuhuu kasvoilla, ja välillä pitää melkein haukkoa henkeä.

Joskus mama ehdottaa, että tekisimme pienen yökierroksen tandemilla. Vain me kaksi, mama ja minä. Salainen yöajelu. Ja salaiset yöjäätelöt. Se on täydellinen huipennus kivalle päivälle!

Äiti puolestaan viihtyy parhaiten sisällä. Joskus hän ei pistä päiväkausiin nenäänsä ulos. Hän vain juo kahvia ja tekee töitä. Hän tietää kaiken tietokoneista ja niiden ohjelmista. Äidin kanssa minä pelaan tietokonepelejä, ja kun meille tulee nälkä, me kokkaamme yhdessä.

Minun bravuurini keittiössä on kesäkeitto. Talvella sen nimi on talvikeitto. Se on lempiruokaani, ja laitan siihen perunoita, herneitä, kukkakaalia ja paljon yrttejä. Äiti sanoo aina, että hän ei syö mitään, millä on silmät ja suu. Hän syö kasviksia. Mutta mama rakastaa liharuokia. Hänen poskensa alkavat punottaa innosta, kun hän saa eteensä pihvin. Hän tyrkyttää pihviä minullekin ja maanittelee minua maistamaan, edes ihan pienen palan.

Äiti saa arkiset puuhat kuten tiskaamisen tai imuroimisen tuntumaan hauskalta. Tiskatessa äiti ja minä uitamme altaassa paperilaivoja ja imuroidessa me jahtaamme pölyaarretta.

Äiti ja mama rakastavat toisiaan. Ja hauskinta on, että he molemmat rakastavat minua. Ihan hurjasti! He olivat olleet yhdessä monta vuotta, ja sitten... he halusivat lapsen!

He eivät koskaan unohda sanoa, että minä olen parasta, mitä he tietävät, toistensa lisäksi tietysti.

- Parempaa kuin sima ja munkit? minä kysyn.

- Paljon parempaa, äiti sanoo.

- Parempaa kuin koripallo ja jalkapallo yhteensä? minä kysyn.

- Paljon parempaa, mama vahvistaa.

- Parempi kuin retki autiolle saarelle?

- Paljon parempaa.

- Parempaa kuin valtameripurjehdus?

- Paljon parempaa?

- Permpaa kuin matka maailman ympäri?

- Paljon parempaa.

Se on paljon sanottu, sillä me kaikki kolme haaveilemme matkasta maailman ympäri. Joskus me vielä toteutamme sen. Mama sanoo aina, että ihmisen sydän on siellä, missä on hänen rakkaimpansa. Meillä on hauskaa, kun olemme yhdessä, olimmepa missä päin maailmaa tahansa.

Joskus kaverit kysyvät minulta, miltä tuntuu, kun minulla on kaksi äitiä. Minusta se on ihan tavallista. Äiti ja mama ovat minun perheeni.

Meidän perhettä sanotaan sateenkaariperheeksi. Se on minusta kaunis sana. Se tuo mieleen kaikki värit ja siitä sanasta tulee iloiseksi.

Oli yö. Kuu ja tähdet loivat himmeää valoa tuntureille ja lumen kietomiin metsiin. Lumivaipan sylissä uinui Tonttulan talo, jonka vinttikamarista kuului puhinaa ja makuusaleista tuhinaa. Lakanat kahahtelivat, kun joku tontuista käänsi unista kylkeään, mutta muuten oli hiiren hiljaista.

Tuvan uunin päällä uinuivat padat ja kiiltävät kuparikattilat, puukauhat lepäsivät laatikoissaan. Jopa seinäkellon viisarit saivat huilata, sillä kello oli lopettanut tikityksensä. Myös työpajoissa tavarat olivat liikkumatta paikoillaan kuin ikiuneen vaipuneina. Sakset roikkuivat naulassaan ja neula tökötti neulatyynyssään niin laiskan näköisinä, että oli vaikea kuvitella, miten ahnaasti sakset pian haukkaisivat kangasta ja kuinka vinhasti neula syöksähtelisi kankaan läpi.

Vaikka ulkona paukkui pakkanen, makuusaleissa näytti kesäiseltä, sillä vuoteissa uinuvat punalakkiset olennot oli peitetty kukkatäkein - oli sinikellotäkkejä ja päivänkakkaratäkkejä ja ruusutäkkejä ja narsissitäkkejä ja täkkejä, joissa tulvehti sireeninkukkia ja unikoita.

Kun täkkimeri kohoili hengityksen tahdissa, oli kuin kukkaniitty olisi heilunut tuulessa.

Lumi ja uni olivat kääräisseet helmoihinsa kaikki Tonttulan asukkaat - tai ainakin melkein, sillä savupiipusta kiemursi taivaalle hento savuvana. Ja koska oli savu, piti olla tuli, ja koska oli tuli, täytyi olla tulisija ja joku tulta ruokkimassa. Tuo kaikki löytyi, kun laskeutui tarpeeksi syvälle Tonttulan talon uumeniin, sillä varastojen ja mehukellarin ja hillokellarin alta löytyi kerros, joka oli salaisuus, ja sieltä kiveen hakattu asumus, joka oli vielä suurempi salaisuus.

Asumuksen ja halkovaraston väliä viipotti edestakaisin pikkuinen haltija-ukko sylissään suuri kasa klapeja, jotka hän viskoi uunin liekehtivään kitaan. Ukko oli lyhyenläntä ja koukkuselkäinen. Hiippalakin alta pyrki esiin harmaa hiuspehko ja ryppyistä naamaa peitti naavainen parta.

Haltija oli herännyt Tonttulassa ensimmäisenä, ja hänellä riitti touhua mahtavan hirsitalon lämmittämisessä. Päivätyönsä päätteeksi haltija seisahtui kalenterin eteen ja viivasi yli kuluneen päivän. Sitten hän istui jakkaralleen ja rapsutti korvallistaan ja heilutti jalkateräänsä ja naksutteli sormiaan ja letitti partaansa sata lettiä ja kokeili, kuinka monta kertaa hän jaksoi hyppiä yhdellä jalalla ja kuinka monta kertaa toisella.

Tänä aamuna ukon naama oli yhtä hymyä, sillä vihdoin oli koittanut päivä, jota hän oli kiihkeästi odottanut. Haltija ponkaisi jakkaralle ja kurkotti hyllyltä nahkaisen pussin. Hän kiepahti pöydän ääreen istumaan, hölläsi narun pussin suulta ja kumosi pöydälle röykkiön punaisena hehkuvia kiviä. Kynttilän loimu sai kivet sädehtimään, ja haltija huokaisi ihastuksesta. Hellästi hän nosti ensimmäisen kiven peukalon ja etusormen väliin, ja ryhtyi kiillottamaan sitä pehmeällä säämiskäliinalla.

Kuun valon hopeoimalle katolle tipahteli suuria lumihiutaleita kuin keijujen pienenpieniä keveitä mekkoja. Pimeys vaihtui siniseen hämärään, ja talvilevolleen vierähtänyt aurinko muistutti olemassaolostaan värjäämällä taivaanrannan vaaleanpunaiseksi.

Makuusalissa Tuisku-tonttu näki unta hiirestä, joka juoksenteli hänen varpaissaan. Kädet vain viuhtoivat, kun Tuisku yritti hätistää pois vikkelää otusta.

- Ha ha haa, kantautui Tuiskun uneen.

- Hi hi hii, toinen ääni kikatti, ja kolmannesta suusta pääsi matalaa hohotusta.

Tuisku hätkähti hereille ja näki sänkynsä päässä kolme pyöreää tontunnaamaa. Yksi kuului Tilliäiselle, toinen Taavetille ja kolmas itse Joulupukille.

- Kutitus seis, Tuisku kiljaisi ja pomppasi istumaan sammaleen väriset silmät kiukusta säkenöiden.

Tuiskusta tuntui, että hänet herätettiin kesken unien, vaikka hän oli nukkunut melkein vuoden. Edellisenä jouluna hän oli ommellut ainakin sata nukenmekkoa. Hän oli pakannut ne tähtipaperiin ja kietonut kultanauhoihin, viilettänyt aattona pukin reessä jakamassa lahjoja talosta taloon, palannut Tonttulaan yömyöhällä, syönyt kinkkua ja perunalaatikkoa ja lanttulaatikkoa ja joulupuuroa. Hän oli avannut oman lahjapakettinsa, huutanut "ihanaa!", tuuditellut sylissä kultatukkaista nukkea, halannut kaikki tonttusiskot ja -veljet, laulanut kuusen ympärillä riemullisia joululauluja kurkkunsa käheäksi ja ahminut kymmenen joulupiparia ja kaksikymmentä konvehtia.

Sen jälkeen hän oli pessyt hampaat, kävellyt silmät sikkurassa makuusaliin, kaatunut sängylle jaksamatta vaihtaa edes yöpaitaa, vaipunut syvään uneen ja nukkunut yli talven ja kevään ja kesän ja syksyn aina tähän päivään asti, jolloin oli tullut aika nousta ylös ja tarttua toimeen, sillä lapset joka puolella maailmaa odottivat uutta joulua.

Taavetti-veli tutkaili siskoaan suklaanapin värisillä silmillään suu leveässä hymyssä. Tuiskun lakin alta pyrkivät esiin ruskeat kiharat, Taavetin hiukset olivat vaaleat, ja Tilliäisellä ne hehkuivat kuparinpunaisina.

Taavetti osoitti Tuiskua, jonka hihat ulottuivat enää kyynärpäihin. Tuisku osoitti Tilliäistä, jonka mekko ylsi juuri ja juuri vyötärön alapuolelle ja Tilliäinen Taavettia, jonka housut loppuivat polviin.

Tuiskun silmistä suli kiukku ja sisarukset purskahtivat nauramaan.

- Olettepas te vuoden aikana kasvaneet, pukki totesi, nosti Tuiskun harteilleen ja kaappasi Taavetin ja Tilliäisen kainaloonsa.

- Nyt muorin luo ja justiinsa. Teille pitää saada uudet vaatteet!

Laskeutuessaan portaita alas tupaan Joulupukki tunsi jonkun lämpimän läikähtävän rinnassaan, ja ihmekös se, sillä haltija oli saanut kammiossaan työnsä valmiiksi. Pöydällä kynttilän valossa kimmelsivät kiillotetut Joulun kivet, joista henki maailmaan joulun taikaa. Haltija nosti kivet yksi kerrallaan nahkapussiin, sulki pussin suun ja sujautti aarteen patjansa alle.

Joulupukki astui Tonttulan tupaan, käveli tuvan perälle ja lastasi tontut Joulumuorin syliin, joka istui keinutuolissa mutustelemassa joulutorttua.

- No onkos tullut kesä nyt talven keskelle, Joulumuori hyräili tyytyväisenä ja rutisti tonttulapsiaan.

Muorista oli ihanaa, että joulu tulisi taas. Hän oli karistellut unet silmistään ennen muuta perhettä, pölyttänyt matot ja kuurannut lattiat, hauduttanut valtavan padallisen riisipuuroa ja leiponut ison läjän joulutorttuja.

Muori tiesi, että kun tontut heräisivät pitkiltä uniltaan, niillä olisi sudennälkä.

Pian tupa pelmahti täyteen punalakkeja, jotka hieroivat silmiään ja halailivat sisaruksiaan. Tontut huuhtoivat kätensä ja kasvonsa valkeassa emalivadissa kylmällä vedellä ja kipittivät omalle paikalleen pöydän ääreen. Lautaset oli katettu olkiliinalle ja maljakoissa tuoksuivat katajanoksat.

Muori laski lapsensa ja sai tulokseksi kokonaista kolmekymmentä tonttua. Pitkän talven jälkeen oli vaikea muistaa tonttulasten määrää. Lapsia tuntui sikiävän kuin sieniä sateella, mutta hyvä se vain oli: kun lahjoja piti tehdä tuhansia, kaikki vikkelät sormet olivat tarpeen.

Muori katseli tyytyväisenä, kun pesue popsi puuroaan hyvällä ruokahalulla. Puurolautasilta kohosi kanelin tuoksu, ja muori tunsi, että ilmassa leijui muutakin - Joulun kivien taika ripottautui tupaan kuin tähtisade loihtien mieleen iloista odotusta ja lempeitä ajatuksia.

Taika kiemurteli ulos avonaisesta ikkunasta näkymättömän savun lailla,sukelsi yli pihamaan, puikkelehti kuusten välissä ja kantojen yllä ja tarttui tuulen matkaan, joka lennätti sen yli niittyjen ja kukkuloiden ja alas korkean vuoren rinnettä synkän onkalon suulle ja siitä mahtavaan muhkuraiseen nenään, joka kuului itse menninkäisten kuninkaalle.

Tonttulassa valmistauduttiin tuomaan valoa pimeyden keskelle, mutta täällä valmisteltiin toisenlaista juhlaa.

- Kummitusjuttuja ja hirviöitä, torahampaita ja hämähäkkejä, kuningas suunnitteli ja käännähteli innosta puhkuen valtaistuimellaan, joka oli koristeltu hiirten pääkalloilla.

- Säikyttelyä ja pelottelua, roimasti riitoja ja komeita kahinoita - kirjoita ylös! kuningas komensi puolisoaan, joka kyyhötti pahkatuolissaan sammalkolttu yllään ja sulkakynä viuhuen.

Kattoon kiinnittyneet kiiltomadot loivat saliin niukkaa valoa. Kuningas nuuhkaisi ilmaa.

- Mutta joku häiritsee, joku häiritsee minua...ei kai se ole taas niitä Tonttulan touhuja, kuningas mutisi kurtistaen ennestäänkin kurttuisen naamansa yhä syvempiin kiukun ryppyihin.

Se ponkaisi pystyyn peittäen nenänsä lepakonnahkaisella viitallaan ja karjaisi kovaan ääneen:

- Kaikki tänne ja heti!

Luolan hämäristä kätköistä hiippaili hetkessä suuri joukko takkuisia olentoja, jotka asettuivat riviin kuulemaan kuninkaansa käskyjä.

Ja kun ilta koitti, ja Tonttulan makuusaleissa valot sammuivat, pihakuusen oksien lomitse hehkui kolme kiiluvaa silmäparia.

Haltija oli saanut kivet kiillotetuksi. Hän makasi sängyssä kolmen vällyn alla kädet ristissä rinnalla ja oli juuri vaipumassa uneen, kun käytävästä kuului rapinaa. Haltija loikkasi pystyyn ja piiloutui nurkassa raksuttavaan kaappikelloon.

Kaappikellon oven raosta haltija näki, kuinka kammioon pelmahti kolme puolimetristä, hurjan näköistä olentoa. Niiden naamat olivat nyrpeässä virneessä ja risaisista housuntakamuksista repsotti paikkoja.
1.12. Savuvana
Menninkäiset kykkivät hetken ovensuussa tutkien kammiota kiilusilmillään. Sitten ne rynnistivät liikkeelle: yksi repäisi auki lipaston laatikot, toinen heitteli haltijan nutut pitkin lattiaa, kolmas penkoi astiakaapin ja pudotti puurokulhon, joka hajosi tuhansiksi sirpaleiksi.

Sitten ensimmäinen kiipesi jakkaralle ja kurkisteli hyllyille, toinen ravisteli haltijan saappaita ja kolmas hyökkäsi nykäisemään kaappikellon ovea, jonka takana haltija istui sydän pamppaillen ja kiittäen itseään siitä, että oli juuri eilen naulannut oven sisäpuolelle vahvan haan. Menninkäiset juoksentelivat päättömästi ympäri huonetta ja pysähtyivät sängyn ääreen.

- Eti sää sängyn alta niin mää etin sängystä, sanoi menninkäinen, jonka suussa sojotti kolme terävää hammasta.

- Enkä kyllä varmana ryömi sängyn alle. Mee itte, sähisi vastaan toinen, jolla oli vain yksi hammas ja sekin puoliksi mustunut. Kolmihampainen ja Yksihampainen loikkasivat sänkyyn ja alkoivat kilvan pöyhiä vuodevaatteita. Kohta Kolmihampainen nosti tyynyn alta nahkapussin ja repi pussin suun auki.

- Pthyi miten kirkkaita, se sähisi ja peitti silmänsä.

- Pthyi pthyi pthyi, toisti Yksihampainen ja yritti kiskaista pussin itselleen.

- Mää löysin sen! Kolmihampainen kiljaisi.

- Mää näin sen ensin, intti Yksihampainen, tarttui pussin kulmaan ja riuhtoi minkä ikinä jaksoi.

Kaksihampainen seurasi innoissaan veljiensä nujakointia ja kannusti vuoroin kumpaistakin.

- Ota se siltä! Väännä siltä niskat nurin! se rääkyi ja taputti yhteen isoja kouriaan.
2.12. Herätys
Lopulta pussin nahka repesi ja Joulun kivet lensivät ympäri huonetta kuin loistava ilotulitus. Osa kivistä osui kipeästi menninkäisten kalloihin, joihin nousi myöhemmin isoja kuhmuja.

Haltija seurasi taistelua kaappikellon raosta, ja jos häntä ei olisi pelottanut niin paljon, häntä olisi naurattanut, sillä toistensa kimpussa telmivät menninkäiset näyttivät ihan painia lyöviltä karhunpojilta.

- Karhunpojilta! haltijalla välähti.

Hän muisti isähaltijan kertoman tarinan, jonka mukaan vuorten uumenissa lymyilevät ilkeät menninkäiset pelkäsivät maailmassa ainoastaan yhtä asiaa: karhuja.

- Murmur, haltija murahti niin möreällä äänellä kuin pystyi.

Yksihampainen säpsähti rajusti ja irrotti otteen veljensä nutusta.

- Hei kuulit sä?

- Mitä muka, Kolmihampainen suhahti ärsyyntyneenä.

- Ei kai se ollu karhu! Yksihampainen kiljahti ja rynnisti Kaksihampaisen kaulaan.

- Ite oot karhu, Kolmihampainen rehenteli paukauttaen pari kertaa henkseleitään.

- Murmurmurmur, haltija murahti vielä isommalla äänellä, ja menninkäiset säntäsivät pakoon minkä kintuistaan pääsivät, Kolmihampainen mukaan luettuna.

Haltija astui ulos piilostaan suu leveässä hymyillä. Hän keräsi kivet pöydälle, viikkasi vaatteet laatikkoon ja lakaisi lautasen kappaleet lattialta. Sitten hän haki neulan ja vahvaa lankaa ja istahti ompelemaan pussia ehjäksi.

- Nyt pitää keksiä jotain, haltija vakavoitui. - Menninkäiset tulevat uudestaan, hän mutisi huolen rypyt otsallaan.

Tonttulan talossa jouluaskareet olivat täydessä käynnissä. Joulupukki tavasi pitkiä lahjalistoja päivät pääksytysten, ja pajoista kuului kilke ja kalke aamuvarhaisesta iltamyöhään.

Tuisku ja Tilliäinen astuivat Joulumuorin johdolla ompelupajaan. Tilliäinen henkäisi syvään nähdessään muhkeat kangaspakat: punaista samettia, tummansinistä tähtiharsoa, valkeaa pitsikangasta, sinipunaruudullista puuvillaa, mustana läikehtivää silkkiä... Rullissa oli sametti- ja silkkinauhaa, joista nuken mekkoihin tehtäisiin rusetteja ja ruusukkeita.
3.12. Muhkuranenä
Seinän vierellä odotti viisi pientä ompelukonetta.

- Tänä vuonna Tilliäinen saa suorittaa ompelukoneen ajokortin, muori julisti juhlavasti. Ilman sitä ei ollut asiaa ompelemaan, sillä koneen neula oli terävä.

- Isosiskolta voit aina kysyä neuvoa, koska hän alkaa olla nukenteossa aika mestari! muori lisäsi ja katsahti Tuiskuun, jonka rinta paisui ylpeydestä.

Tuisku näki jo sielunsa silmin kaikki ne ihanat nuket, jotka he tulisivat pukemaan, ja kaikki ne onnelliset tyttölapset, joiden paketista kuoriutuisi esiin Ihka Oikea Joulupajan Nukke.

Tuisku maalaisi nukenpäihin silmät ja huulet ohuen ohuella siveltimellä, joka oli tilattu kaupungin hienoimmasta maalikaupasta. Hän maalaisi pieniä suppusuita ja leveitä nauravia suita, mutta yhtään surullista tai vihaista suuta hän ei tekisi, sillä joulu oli ilon aikaa.

Tilliäinen ojensi sormiaan koskettaakseen sametin pehmeää nukkaa, mutta Tuisku nappasi kiinni hänen kädestään.

- So soo, ensin käsien pesulle, Tuisku komensi, ja Tilliäinen kipaisi kylpyhuoneeseen.

Tuisku sormeili kangaspakkoja ja leikkasi puuvillasta palasen, jolle pikkusisko voisi tehdä harjoitusompeluksiaan.

Kaapissa rapsahteli. Tuisku kurkisti kaappiin, jonka perältä häntä tuijottivat Tonttu Taavetin kiihtyneet silmät.

- Vai niin, ei taida työ maittaa, Tuisku tokaisi harmistuneena. Jotkut tonttuveljet eivät oikein välittäneet työnteosta; mieluummin ne olisivat heittäneet kuperkeikkaa oljissa, painineet niin että pöllysi tai kuorsanneet makoisasti puoleen päivään.

Taavetti vinkkasi siskoa kumartumaan lähemmäksi ja kuiskutti jotain hänen korvaansa. Tuisku nosti kauhistuneena käden suulleen.

- Kuka siellä on? kuului Tilliäisen kirkas ääni kangaspakkojen luota.

- Ei täällä ketään ole, Tuisku sanoi ja sulki kaapin oven.

Kaapista kuului vaimeaa kolinaa ja Tilliäinen hypähti siskon syliin.

- Kyllä siellä joku on. Jos siellä on hiiriä! Tilliäinen kiljui, ja Tuisku sai puhella pikkusiskolle pitkään, ennen kuin tämä rauhoittui.

Kun Joulumaan haltija oli leikkinyt karhua, menninkäiset olivat sännänneet suin päin ulos Tonttulan talosta läpi jätkänkynttilöin koristellun portin ja juosseet läpi kahden metsän ja yli kolmen kukkulan kotiluolaansa, eivätkä niiden kintut olleet koskaan käyneet niin vikkelästi, sillä koko matkan ne olivat kuvitelleet, että niiden kannoilla laukkasi hallavaturkkinen karhu valmiina pistämään ne poskeensa.

Luolan suulla roikkui paksu kerros vihreänharmaata naavaa. Pimeästä eteiskäytävästä erkani eri suuntiin kapeampia käytäviä, jotka mutkittelivat maan alla kuin mustekalan lonkerot. Katosta napsahteli kiveykselle hyisiä pisaroita, joista muutama jäi roikkumaan nurkkia verhoaviin hämähäkinseitteihin.
4.12. Ryöstöretki
Yksihampainen, Kaksihampainen ja Kolmihampainen löntystivät vastentahtoisesti kohti suurta salia. Salissa oli meneillään aamukokous, jossa suunniteltiin päivän tihutyöt. Sadat menninkäiset istuivat penkeillä päät painuksissa kuuntelemassa kuninkaan saarnaa.

Menninkäiskuningatar, joka oli yhtä pyöreä kuin pitkäkin, kyykötti kuninkaan vierellä kävyn suomuilla päällystetyssä tuolissaan. Ensin kuningas kävi läpi onnistuneet kolttoset.

- Kaaleppi ja Kustaa ja Kekkuli onnistuivat eilen erinomaisesti, kuningas ylisti.

- Meille kantautui huhuja, että Piiroisen perheessä Niemennotkossa joulumieli alkoi laskeutua taloon uhkaavasti. Niinpä tämä rohkea iskujoukko sujahti ovenraosta sisään, kun lapset olivat hiihtämässä ja äiti navetassa. Kaaleppi sotki piparkakkutaikinaan purkillisen pippuria, Kustaa repi lasten askartelemat lumitähdet ja Kekkuli hajotti isän sahan, jolla tämän oli määrä sahata joulukuusi, kuningas kailotti.

Kaaleppi, Kustaa ja Kekkuli rynnistivät salin eteen ylpeydestä pullistellen ja heittivät komeat ilmakuperkeikat menestyksen merkiksi. Kuningas luovutti heille sammankonnahasta muotoillut mitalit ja yleisö puhkesi taputuksiin.

- Bravoo Kauhea Kaaleppi, Kurja Kustaa ja Kelmeä Kekkuli! menninkäiset mylvivät kaulat pitkällä, mutta kun kuningas nosti kätensä, joukko vaimeni hetkessä.

- Entä kuinka sujui Yksihampaisen, Kaksihampaisen ja Kolmihampaisen ryöstöretki? Joko minä saan käsiini ne peijakkaan kivet murskatakseni ne ja heittääkseni jätökset pimeimmän vuoren syvimpään solaan? kuningas kyseli kireällä äänellä ja haki katseellaan epäonnista rosvojoukkoa, joka lymyili takarivissä korvat luimussa.

Kolmihampainen pomppasi pystyyn ja osoitti sormellaan Yksihampaista.

- Se oli ton vika! Mulla oli jo se pussi kädessä, mutta sitten toi tuli repimään sitä...

- Ei varmana ollu! Yksihampainen älähti ja hyökkäsi ravistelemaan Kolmihampaista niskavilloista.

- Paikoillenne siitä! Kuningas karjaisi niin ponnekkaasti, että suurten korvien välissä keikkuva hirvensarvikruunu notkahti vinoon ja otsasuoni pullistui niin suureksi, että kuningatar lyllersi painelemaan miehensä otsaa kostealla sienellä.

Luolaan laskeutui painostava hiljaisuus. Yksihampainen tuijotti lattiaa, Kolmihampainen kattoa ja Kaksihampainen Yksihampaisen pelosta kipristyneitä varpaita.

- Te siis palasitte tyhjin käsin, hallitsija mumisi ja kopautti ryhmysauvallaan kivilattiaan.

- Te töpeksijät ja tunarit ja taitamattomat talliaiset! Teillä oli kädessänne pussillinen Joulun kiviä, ja te pölkkypäiset pölvästit annoitte tilaisuuden valua hukkaan, kuningas jyrisi ja heristi valtikkaansa kohti kattoa.

- Minä haluan ne kivet! kuningas parkaisi ja lysähti istumaan sydänalaansa pidellen. Pyöreä kuningatar lyllersi taputtamaan miestään selkään

- Muuten tulee taas tuo iljettävä joulu ja ihmiset ovat toisilleen niin kilttejä, että sitä ei kestä yksikään menninkäinen katsoa, kuningas jatkoi vaikerrustaan.

Päivän työ oli päättynyt ja pino sieviä nukenmekkoja odotti paketointia. Tuisku oli hoputtanut Tilliäisen ruokapöytään ja kömpinyt kaappiin, jossa Taavetti odotti häntä posket jännityksestä hehkuen. Taavetti nosteli vaatteita syrjään ja valaisi taskulampullaan huomaamatonta ovea kaapin peräseinässä.

-Tästä lähtee käytävä, joka johtaa Joulumaan haltijan kammioon. Joulupukki on vasta kolmesataa vuotta vanha, mutta tämä haltija on ainakin viisisataa! Se on asunut täällä jo silloin, kun Joulumaan paikalla oli pelkkiä yksinäisiä tuntureita, Taavetti selosti kunnioittavalla äänellä ja näytti taskulampulla tietä alas portaisiin, joiden päässä häämötti lyhdyn lämmin valo.

Haltija istui pöydän ääressä huolen rypyt otsallaan, mutta nähdessään lapset hän veti suunsa leveään hymyyn.

- Ai tässäkös se sinun isosiskosi on? Se joka osaa ja tietää kaiken? ukko virnisti, mutta vakavoitui saman tien ja jäi tuijottamaan pöytäliinaa.

- Jos emme saa kiviä turvaan, koko joulu on vaarassa! Haltija parahti puristellen käsiään.

- Jos menninkäiset saavat haltuunsa kivet, joulukukat kuihtuvat ja kinkuista tulee kuivia ja piparit palavat ja aikuiset suuttuvat ja kiukuttelevat lapsilleen ja joulupukki joutuu työttömäksi, haltija valitti surkealla äänellä. Tuisku halasi ukkoa.

- Älähän nyt, me viemme kivet turvaan!

- Te vai? Jos teille tapahtuu jotain, minulle käy kalpaten, haltija mutisi.

Hetken asiaa mietittyään hän kuitenkin ymmärsi, että muuta mahdollisuutta ei ollut. Haltijat eivät nimittäin voineet jättää kotiaan, sillä mikäli he niin tekivät, he haihtuivat savuna ilmaan.
5.12. Rapinaa
- Kyllä me selviämme, Tuisku vakuutti ja katsoi innokkaasti nyökkäilevää Taavettia, jonka vatsanpohjaa kutitti jo tuleva seikkailu.

- Hyvä on, haltija totesi ilme kirkastuen ja alkoi selostaa suunnitelmaansa. Kivet vietäisiin turvaan ukon serkun valtakuntaan Taivaanvuorelle. Vuori oli saanut nimensä siitä, että sen huippu hipoi taivasta. Yleensä vuoret olivat menninkäisten valtakuntaa, mutta tuota vuorta menninkäiset pelkäsivät kuin ruttoa, koska taivaan enkeleillä oli tapana laskeutua peilikirkkaan jään peittämälle laelle laulelemaan niin hennon heliseviä lauluja, että sitä eivät yhdenkään menninkäisen korvat kestäneet kuulla.

- Enkä minä lähetä teitä matkaan tyhjin käsin, ukko totesi ja maiskautti suutaan.

Uunin pankolta hypähti pikimusta kissa, jossa valkeaa oli vain hännänpää.

- Tämä tässä on Miumau, taikakatti! haltija jatkoi kissaa hellästi silittäen. Sitten hän raapusti paperille jotakin, ja ojensi lapun juhlallisesti tonttulapsille.

- Kun sanotte sille tämän taikasanan, se pelastaa teidät pinteestä kuin pinteestä. Koska sitä ei saa lausua kuin kolme kertaa, ei sanota sitä nyt ääneen. Tämä toinen taikasana taas on tarkoitettu Taivaanvuoreen avaamiseen, ja sen sinä Taavetti voisit minulle lukea.

- P-i-p-a-k-a-k-k-u, Taavetti tavasi.

- Ei kun piparkakku! Tuisku korjasi, taitteli lapun huolellisesti ja pisti sen taskuunsa. Miumau hyppäsi lattialle ja katsoi tonttulapsia odottavasti.

- Matkaan! sanoivat kissan vihreät viirusilmät.

Joulu tuli päivä päivältä lähemmäksi, ja pakettiröykkiöt Tonttulan varastossa kasvoivat kasvamistaan.

Pajoissa aherrettiin ahkerasti aamusta iltaan. Puupajassa tontut nikkaroivat nukensänkyjä, kelkkoja, palikoita perheen pienemmille, kaulimia äideille ja kauhoja isille. Kangaspuut sylkivät poppanaliinoja ja pellavapyyhkeitä, ja puikot vain kilisivät, kun kutojatontut loihtivat villapaitoja, kintaita ja sukkia värikkäistä villalangoista.

Kynttiläpajassa valettiin valkeita ja punaisia ja kullanvärisiä kynttilöitä joulupöytiä valaisemaan, ja koristepajassa vikkelät tontunsormet taittelivat oljesta tähtiä ja enkeleitä joulukuusiin. Makeispajasta tulvi voin ja sokerin viekoitteleva tuoksu: siellä valmistuivat toffeet ja riisimurosuklaat, jotka käärittiin enkelinkuvapapereihin ja aseteltiin sieviin rasioihin.

Lähettitontut kipittivät valmiit tavarat sylissään tupaan ja ojensivat ne Joulupukille. Pukki kiikutteli lahjalistansa kanssa kiikkutuolissaan. Vaikka hän näytti väsyneeltä, hänen poskilleen kohosi päivä päivältä enemmän innostuksen punaa - pian koittaisi päivä, jolloin Tonttulan väki saisi kiidättää iloa tuhansiin koteihin!

- Vai että tämmöinen hieno vehje, pukki käänteli sylissään kuorma-autoa, jossa oli ihan oikeannäköiset kumirenkaat.

- Tämä laitetaan Pekalle Teijolan Tulijoelle, pukki sanoi ja viivasi Pekan nimen yli luettelosta.
6.12. Aamukokous
Nopsasti pakkaajatonttu kääräisi auton lumiukkopaperiin, sitaisi paketin ympärille sinisen lahjanauhan ja kirjoitti paketin päälle koukeroisin kirjaimin "Pekka".

Puuhaa oli niin paljon, että kun ilta tuli, Tonttulan asukkaiden silmät painuivat kiinni heti, kun he pistivät päänsä tyynyyn. Tuisku oliahertanut ompelupajassa koko päivän ja Taavetti oli huiskinut luudallaan roskia työpajojen lattialta niin ahkerasti, että käsiä jomotti, mutta tänä yönä he eivät saisi nukahtaa.

Lunta oli satanut jo ainakin kolme päivää, ja Joulumaa näytti siltä, kuin se olisi kiedottu valkeaan pumpuliin. Ikikuuset kurottelivat kohti yötaivasta, jossa tuikkivat miljoonat tähdet. Tuisku hiipi Joulupukin ja Joulumuorin makuuhuoneen oven taakse ja kuunteli.

- Krrhhmmm, kuorsasi pukki.

- Piihpiihpiih, kuului muorin tasainen hengitys.

Tuisku hiippaili keittiöön, teki kymmenen muhkeaa voileipää ja kääri ne voipaperiin. Hän sujautti reppuun myös ison maitopullon ja viisi punaposkista omenaa. Miumau tassutteli Tuiskun vierellä malttamattomana, ja kun hän avasi ulko-oven, kissa luikahti viivana ulos.

Taavetti odotti jo pihakuusen alla. Öiset hanget hohtelivat ja pakkanen oli kiristymässä. Mutta tonttuja ei palellut - siitä pitivät huolen paksut turkit ja muorin kutomat villapaidat, sukat, myssyt ja kintaat. Jaloissa tontuilla oli lämpimät huopikkaat, ja myssyjen päällä punainen tonttulakki, jota ilman tonttujen ei ollut sopivaa näyttäytyä ihmisten ilmoilla.

Kartta, kivipussi ja taikasanojen muistilappu oli kätketty Tuiskun turkin sisätaskuun. Tuisku kääntyi vielä metsän reunassa lähettämään lentosuukon unessaan puhisevalle Tilliäiselle. Jos he onnistuisivat viemään turvaan Joulun kivet, pikkusiskolta ei vietäisi koskaan joulun taikaa.

Tuisku ja Taavetti tallasivat reippaasti metsätietä pitkin. Lumi natisi kenkien alla. Tontut tiesivät, että jos menninkäiset saisivat ryöstettyä kivet, joulun henki haihtuisi ikiajoiksi. Ihmiset eivät muistaisi enää koko joulua, ja vuoden ihanin juhla katoaisi. Kaikki jatkaisivat arkista aherrustaan läpi vuoden ilman minkäänlaista taukoa.

Kukaan ei muistaisi enää yhtään joululaulua eikä antaisi yhtään ainoaa joululahjaa, ei leikittäisi ihanilla uusilla leluilla eikä käperryttäisi kynttilänvaloon kuuntelemaan yhdessä enkelikellon kilinää. Ja kun ihmiset tekisivät vaan työtä ja työtä ja työtä ilman lepoa, heistä tulisi kiukkuisia ja ikäviä ja ilkeitä.

Ja mihin joutuisivat Joulupukki ja Joulumuori ja kaikki tontut?

Tuisku puristi tiukasti turkkiaan, jonka salataskussa kartta ja kivet olivat. Matka olisi pitkä: monta synkkää metsää ja korkeaa mäkeä ja jäätynyttä järvenselkää. Kun Tuiskua alkoi pelottaa, hän katseli taivaanrannassa läikehtiviä revontulia ja ryhtyi laulamaan reippaalla äänellä.

- Ne leimuaa, ne loimuaa, ne roihuaa, ne lyö, ne paukkuvat kuin pakkaset, ne välkkyvät kuin vyö.

Samat revontulet räiskyivät myös Joulumaan yllä. Tuisku oli uskonut salaisuuden Tilliäiselle ennen lähtöään, sillä jonkun piti tietää heidän matkastaan. Tuisku oli selittänyt pikkusiskolle matkan tärkeyden ja vannottanut tätä pysymään hiljaa.

Tilliäinen istui ompelukoneen ääressä ja polki vimmatusti. Nukenpeitto oli ommeltu punaisista, sinisistä, vihreistä ja keltaisista tilkuista. Punaisesta tilkusta tuli mieleen Tonttu Tuiskun lakki, sinisestä hänen siniset silmänsä, vihreästä joulukuusi, jonka alla Tilliäinen oli istunut viime jouluna isosisko vierellään, ja keltaisestaaurinko, joka alkaisi paistaa vasta sitten, kun Tuisku tulisi kotiin.

Mutta työtä oli paljon, ja siksi Tilliäinen oli päättänyt heittää ikävän syrjään ja antaa ompelukoneen laulaa. Kun Tuisku tulisi takaisin, Tilliäisellä olisi näyttää ainakin sata nukenpeittoa ja mekkoa. Tuore ompelukoneen ajokortti oli pöydällä, ja jos työ alkoi väsyttää, Tilliäinen katsahti korttia ylpeänä ja jaksoi taas jatkaa. Joulumuori oli järjestänyt ajokorttijuhlat, joissa Tilliäisen lisäksi juhlivat Vilpertti ja Turkinpippuri. Vilpertti oli harjoitellut ahkerasti poronhoitoa ja suorittanut poronajon ajokortin. Hän odotti hartaasti jouluaattoa, jolloin hän saisi istahtaa ohjaimiin ja pistää porot viilettämään hurjaa vauhtia tuhansiin eri osoitteisiin ympäri maata.

Tonttu Turkinpippuri, joka oli tunnettu kiihkeästä temperamentistaan, oli saanut oikeuden sepäntaitojen harjoittamiseen. Nyt hän takoi löylykauhoja ja makkaratikkutelineitä pajassaan niin innokkaasti, että kipinät sinkoilivat jokaiseen ilmansuuntaan.
7.12. Taikasanat
Tuisku, Taavetti ja Miumau seisoivat punaisen mökin ikkunan alla ja hytisivät vilusta. He olivat kävelleet pakkasessa koko päivän. Eväät oli syöty ja nälkä kurni vatsassa. Taavetti nousi Tuiskun olkapäille ja kurkisti sisään lumitähtien kirjomasta ikkunasta.

- No? Tuisku kysyi.

- Takassa palaa tuli, Taavetti raportoi.

- Mitä muuta?

- Pöydän ääressä istuu vanha mummo.

- Onko se kiltin näköinen? Tuisku tiedusteli.

- Sillä on harmaa nuttura ja silmälasit. Onko semmoinen kiltin näköinen?

- Siltä kuulostaa. Koputa.

Taavetti koputti ikkunaan varovasti, mutta mitään ei tapahtunut.

- Sillä on varmaan huono kuulo. Koputa kovempaa.

Taavetti takoi ikkunaa.

- Älä niin kovaa, lasi menee rikki! Tuisku sähisi.

Kohta ikkunan takaa kurkisti pyöreäposkinen mummo, jonka silmät levisivät hämmästyksestä.

- Sussiunaa! Mummolta pääsi ja hän kiiruhti avaamaan ovea. Pian tontut istuivat lämpimässä tuvassa hörppimässä kuumaa teetä. Miumau lipitteli tyytyväisenä teevadilta lämmintä maitoa.

- Justiinsa, justiinsa. Näin kauan sitä piti elää, että sai nähdä ihka eläviä tonttuja. Aina niistä on laulettu ja puhuttu, että ne vilahtelevat siellä sun täällä, mutta ei elämän päivänä ole minua vastaan ennen tullut, mummo siunaili ja muuttui ensin pelokkaan ja sitten surullisen näköiseksi.

- Tulittekos te tarkistamaan, olenko minä ollut kiltti. Olen minä ollut kiltti: kutonut lapsille ja lapsenlapsille ainakin sata paria sukkia ja laittanut paketteja, joihin minä olen leiponut leipää ja pullaa ja muistanut jokaisen syntymäpäivän ja nimipäivän... mummo selosti ja tuli hetki hetkeltä surullisemman näköiseksi.

Taavetti ahtoi vatsaansa viidettä pullapalaa eikä huomannut mitään, mutta Tuisku näki mummon silmäkulmassa kyyneleen, jonka tämä pyyhkäisi nopeasti pois nenäliinallaan.

- Tulevatkos ne lapsenlapset jouluna käymään, tiedusteli Tuisku varovasti, ja mummo puhkesi lohduttomaan itkuun.

- Yksin minä jouluni vietän, olen viettänyt jo ainakin kymmenen vuotta, kun ukkokultakin otti ja kuoli...mummo nyyhkytti.

- Tästä joulusta tulee erilainen. Takaan sen! Tuisku lohdutti mummoa, ja sulki hänet lämpimään halaukseen.
8.12. Lähtö
Vähitellen mummo rauhoittui ja ojensi kätensä.

- Sussiunaa sentään, minä vallan unohdin esittäytyä. Minä olen Eevi.

Tontut ja kissa olivat vaeltaneet läpi metsien ja puskeneet vasten kylmää viimaa jo päiväkausia. He olivat liukastelleet jäisillä poluilla, ja kerran Taavetti oli kierinyt rinnettä alas kuin lumipallo. Mäen alla hän oli näyttänyt ihan isolta lumiukolta, ja Tuisku oli nauranut mahansa kipeäksi.

Yhtenä iltana Taavetin käsiä oli paleltanut niin, että häntä melkein itketti. Silloin Tuisku oli kaivanut turkkinsa taskusta pussin ja avannut sitä hiukan, niin että veli saattoi lämmitellä Joulun kivien hehkussa.

Tuisku ja Taavetti istuivat nuotion ääressä mutustamassa vihoviimeistä Eeviltä saamaansa voileipää sillä aikaa, kun veljet ja siskot Tonttulassa popsivat työpäivän päätteeksi makaronilaatikkoa ja vispipuuroa.

Joulupukki istui keinutuolissaan tuvan nurkassa ja näytti väsyneeltä.

- Tulehan nyt syömään ukkokulta, muori maanitteli.

Pukki luki pikkutytön pitkää toivomuskirjettä.

- Jonna toivoo nukkekotia, nukkea joka osaa sulkea silmät, värikyniä, karamelleja, uutta hametta, ohutta ja paksua puseroa, sormikkaita ja lapasia ja tukkarusetteja....ai jai sentään, pukki lateli.

Muori katsoi hellästi miestään.

- Mehän olemme päättäneet, että jokainen lapsi saa yhden Ihka Oikean Joulumaan Lelun, ja vanhemmat voivat hankkia muut lahjat, hän tokaisi ja istahti pukin syliin niin, että tämä meinasi keikahtaa nurin tuoleineen päivineen.

- Ja että vielä tämmöinenkin taakka, Joulupukki mutisi ja pöytien ääressä istuva tonttujoukko purskahti nauruun. Tilliäinenkin yritti nauraa, mutta hymy hyytyi hänen huulilleen. Milloin hän saisi taas nähdä Tuisku-siskon?

Myös muori oli tuntenut sydänalassaan outoa kaiherrusta jo muutaman päivän, mutta työtä oli niin paljon, ettei hän ollut ehtinyt pohtimaan tunteensa syytä. Hän katseli katrastaan oudon levottomuuden vallassa, palasi pöydän ääreen ja päätti ottaa lapsista luvun.

- Yksi, Tonttu Turkinpippuri aloitti kuuluvalla äänellä, ja jokainen tonttu nousi vuorollaan ylös ja kertoi numeronsa.

Tilliäinen pelästyi: kohta muori saisi tietää, että kaksi tonttua puuttuu. Tilliäinen supatti jotain vieressään istuvan Vilpertin korvaan, joka oli heti valmis jekkuun. Kun Tilliäisen vuoro tuli, hän hyppäsi pystyyn sydän pamppaillen.
9.12. Ajokortti
- Viisitoista, Tilliäinen kuulutti.

- Kuusitoista, Vilpertti jatkoi.

Kun kahdeskymmenes tonttu ponkaisi ylös sanomaan numeronsa, Tilliäinen ja Vilpertti valuivat vaivihkaa pöydän alle, ryömivät ketterästi pöydän päähän ja livahtivat muorin taakse. Ja kun kaksikymmentäkahdeksan tonttua oli ilmoittautunut, he kutittivat äitinsä kantapäitä ja ponkaisivat pystyyn.

- Mistäs te siihen ilmaannuitte, muori nauroi.

- Kaksikymmentäyhdeksän ja kolmekymmentä! Tilliäinen ilmoitti ja kapsahti muorin kaulaan.

- Koko katras koolla, ihanaa! muori huokaisi helpottuneena ja sulki lapsensa hellään halaukseen.

Tonttulapsista ja kissasta tuntui, että he olivat tallanneet pitkin lumisia polkuja ikuisuuden. Kiltit ihmiset olivat auttaneet heitä: yksi antoi lautasellisen höyryävää keittoa, toinen yösijan, kolmas lämmittelyhetken takan ääressä.

Lopulta koitti päivä, jolloin Taivaanvuori ilmaantui horisonttiin.

-Tuolla se on, Taavetti viittilöi innoissaan rinnettä kipuavalle Tuiskulle. Tontut pysähtyivät jäiselle mäennyppylälle ihastelemaan vuorta, jonka huippu häämötti taivaanrannassa hämärtyvää iltataivasta vasten.

- Meillä on matkaa jäljellä ehkä parikymmentä kilometriä, Tuisku arvioi tutkien karttaansa.
10.12. Lupaus
Yö oli tulossa, oli aika etsiä turvallinen yöpymispaikka. Tuisku katsoi huolestuneena Taavetin huopikkaan rikkinäistä kärkeä, josta lumi tunki sisään. Pian pitäisi päästä lämpimään, löytää pala vahvaa huopakangasta ja kunnollista liimaa.

Mäen alla nietosten keskellä kyyhötti keltainen talo, jonka piipusta nousi savua. Matka sinne tuntui kestävän ja kestävän, ja kun tontut vihdoin koputtivat ovea, Taavetin leuat löivät jo loukkua. Oven avasi tuimannäköinen eukko mattokäärö kainalossaan.

- Vai että tonttuja oikein, olenkohan minä lopullisesti seonnut, nainen sihisi hampaittensa välistä.

Tuisku yritti sanoa jotain, mutta eukko pyyhälsi hänen ohitseen kohti tamppaustelinettä, viskasi mattonsa tangolle ja alkoi hakata sitä vimmatusti.

- Minä vihaan joulua. Vihaan, vihaan, vihaan! Pitää siivota joka nurkka, pitää laittaa ruokaa sen seitsemää sorttia ja lähetellä kortteja ympäri maailmaa. Joulussa on liian paljon hommaa, nainen ärisi.

Tuisku kuunteli eukon sadattelua niin äimistyneenä, että palelevat varpaat tyystin unohtuivat - tämä nainen tarvitsi apua! Tuisku kaivoi kivipussin esiin ja raotti sen suuta. Punaiset kivet hehkuivat loistavina.

- Hyvä rouva, Tuisku kakaisi kurkkuaan, kun eukko syöksyi hänen ohitseen tampattu matto kainalossaan. - Jos katsoisitte tänne pussiin, saisitte tekin vähän joulumieltä, Tuisku yritti, mutta eukko ei vilkaissutkaan pussin suuntaan.

- Vai että joulumieltä, häipykää! Koko joulu on teidän syytänne, nainen ärähteli, sieppasi eteisen lattialta uuden maton ja ryntäsi takaisin pihalle. Taavetti ja Tuisku vilkaisivat toisiaan hämmentyneinä, kääntyivät kannoillaan ja laahustivat matkoihinsa samaa tietä kuin olivat tulleetkin. Vielä pitkään heidän korvissaan kaikui mattojen hakkauksen pauke.

He olivat pulassa. Pimeys oli laskeutunut ja pakkanen kiristyi niin, etteivät Joulun kivetkään olisi riittäneet pitämään tonttuja lämpiminä. Taavetin hampaat kalisivat. Tuisku yritti virittää nuotiota metsän reunaan, mutta puut olivat märkiä eikä tuli tahtonut syttyä. Tuisku yritti näyttää reippaalta, mutta häntä itketti ja kadutti. Miksi hän oli ottanut pikkuveljen mukaan näin vaaralliselle matkalle? Jos Taavetti paleltuisi kuoliaaksi, se olisi hänen vikansa.

Miumau kierteli lasten ympärillä ja maukui. Tuisku katsahti kissaan ja hänen ilmeensä kirkastui: taikasana! Hän kaivoi lapun taskunsa pohjalta ja luki kuuluvalla äänellä:

- Miaumurmur.

Seuraavassa hetkessä Miumau katosi. Sen paikalla seisoi upea tiikeri, jonka juovat hohtivat nousevan kuun valossa. Tiikeri paneutui pitkälleen ja tontut käpertyivät vasten sen kylkeä. Turkki hohkasi lämpöä kuin uunin kylki.

- Taikakissa se on, Taavetti huokasi onnellisena kuunnellen tiikerikissan rauhoittavaa hyrinää.

Tuiskun mielestä kaikkosivat synkeät ajatukset, kun kehoon valui suloinen lämpö.

- Vain muutama päivä ja olemme perillä, vain muutama päivä, hän huokasi ja vaipui rauhalliseen, virkistävään uneen.

Seuraavana aamuna tontut jatkoivat matkaansa reippain mielin. Tuisku lauleskeli ja Taavetti vihelteli. Miumau oli ottanut takaisin kissan muotonsa, ja nyt se loikki vikkelästi lasten edellä. Taivaanvuori kasvoi hetki hetkeltä hiukan isommaksi, ja siitä tontut tiesivät lähestyvänsä määränpäätä.

Illan suussa tonttulapset löysivät heinäladon yösijakseen. He kaivautuivat heiniin pysyäkseen lämpiminä ja Taavetti tuhisi jo syvässä unessa. Tuisku tutki Joulumaan haltijan antamaa karttaa taskulampun valossa: ylihuomenna olisi aatonaatto, illansuussa he olisivat perillä ja Joulun kivet pääsisivät turvaan.

Entä miten he ehtisivät aatoksi takaisin Tonttulaan? Siitä Tuisku ei jaksanut huolehtia - kaikki kyllä järjestyisi, kun mukana oli Miumau taikavoimineen!

Äkkiä metsästä alkoi kuulua tassuttelua, joka kasvoi töminäksi. Tuisku sammutti taskulampun ja kurkisti ulos ladon seinän raosta. Metsän uumenista tarpoi satoja harmaita pikkuolentoja soihtuja kantaen.

- Menninkäisiä, Tuisku ähkäisi. Nyt hän näki ensi kerran omin silmin nuo ilkeät oliot, joista Joulumuori oli kertonut tontuille silloin, kun oli istuttu kaikessa rauhassa takkatulen loimussa ja natusteltu pähkinöitä ja haluttu kuulla jotakin jännittävää.

Menninkäisten naamat olivat vielä pahemmassa irvistyksessä, kuin Tuisku oli ikinä osannut kuvitella. Häntä puistatti: jos menninkäiset löytäisivät heidät, koko pitkä ja raskas matka olisi turha. He joutuisivat palaamaan Joulumaahan ilman kiviä, eikä joulua tulisi koskaan enää.
11.12. Laskutoimitus
Tai vielä pahempaa: menninkäiset ottaisivat heidät vangeiksi, ja huonossa seurassa he alkaisivat muuttua yhtä ilkeiksi ja pahantahtoisiksi kuin menninkäiset olivat - senkin muori oli kertonut, ja tontut olivat pistelleet pähkinöitä poskeensa silmät kauhusta ymmyrkäisinä.

Hirsien raosta Tuisku näki, kuinka menninkäiset pommittivat toisiaan lumipalloilla, kaatoivat kavereitaan lumeen ja antoivat niille lumipesuja. Metsän pimennosta kajahti torven toitotus. Kuningasta kannettiin paikalle kultatuolissa, ja riehuva sakki jähmettyi paikoilleen. Kuningas nuuhki ilmaa ja nyrpisti nenäänsä.

- Täällä haisee... joululta!

Tuisku jähmettyi ja painoi nahkaista pussia tiukasti rintaansa vasten.

- Mutta kohta ei haise enää! Voitokkaat Kaaleppi, Kustaa ja Kekkuli lähtevät ryöstöretkelle tämän juhlan jälkeen. Kolminkertainen hurraa-huuto heidän kunniakseen!

- Huraa, huraa, huraa, menninkäiset huusivat niin kovaa, että karhu käänsi kylkeä talviunessaan, kettu pakeni syvemmälle luolaansa ja orava oli pudota pesästään. Menninkäisorkesteri rupesi paukuttamaan rumpua ja vinguttamaan viulua ja kilkuttamaan romuraudasta väännettyjä kilistimiä, ja meteli oli niin hirveä, että Tuisku sulki käsillä korvansa ja katsoi ihmeissään Taavettia, joka ei vieläkään herännyt.

Kuusten alla porisivat padat, josta menninkäismuorit ammensivat pahkakuppeihin sammakonreisipaistosta ja hämähäkkikeittoa ja limanuljaskavanukasta.

Menninkäiset ahmivat niitä suurella halulla, eikä ruokatavoista ollut tietoa, kun keitto roiskahteli ympäriinsä ja sotki likaiset nutut jos mahdollista vieläkin likaisemmiksi.

Kun kaikki olivat syöneet kyllikseen, kuningas komensi katraansa piilosille. Menninkäiset säntäilivät piiloihin kantojen taakse ja tuuheiden kuusten alle, ja vikkelimmät kiipesivät puihin ja piiloutuivat paksujen runkojen taakse oksankäppyröiden sekaan. Yksi jäi aukion keskelle laskemaan sataan, mutta eihän se osannut, koska menninkäisten piirissä ei juuri välitetty koulunkäynnistä - kahdenkymmenenkahden jälkeen tuli kolmekymmentäviisi ja sitten yhdeksänkymmentäkaksi ja sitten jo sata.

Tuisku kaivautui kauhuissaan syvemmälle heiniin, kun Yksihampainen ja Kolmihampainen tulla tömistivät kohti latoa ja heittäytyivät heinille vain muutaman metrin päähän tonttulapsista. Tuisku vilkaisi Taavettia, joka ei onneksi kuorsannut, ja raotti nahkapussiaan, jotta Joulun kivet pääsisivät hohkaamaan taikaansa.

Kolmihampaisen mieli alkoi oudosti lämmitä ja hän tutkaili Yksihampaista ystävällisesti.

- Oikeastaan sinä olet tosi kiva kaveri, Kolmihampaisen suusta pääsi, eikä Yksihampainen voinut mitään sille, että hänenkin suunsa alkoi kääntyä iloiseen hymyyn.

- Niin sinäkin, Yksihampainen sanoi.

Tuisku sulki pussin suun ja kivien hohto himmeni. Yksihampainen ja Kolmihampainen muuttuivat nopeasti entiselleen ja vilkaisivat peloissaan toisiinsa.

- Meistä on tulossa kilttejä. Yök, yök! he vinkaisivat yhteen ääneen, häipyivät ladosta ja liittyivät menninkäisjoukkoon, joka hiippaili väsähtäneenä kohti kotivuortaan. Kun viimeinenkin takkutukka oli kadonnut kuusten sekaan, Tuisku uskalsi laskeutua pitkäkseen heiniin. Piti yrittää nukkua ja kerätä voimia huomista varten, sillä tehtävä oli suoritettava kunnialla loppuun.

Unta tavoitteli Tonttulan kammiossa myös Joulumaan haltija. Hän kääntelehti ja vääntelehti, kääntyi selälleen, vatsalleen ja kyljelleen, mutta unta ei tullut. Tonttujen lähdettyä matkaan haltija oli höristellyt korviaan jatkuvasti - tämän tästä hän oli kuulevinaan menninkäisten tassutusta, sillä hän arvasi, että menninkäiskuningas ei antaisi herkästi periksi vaan pyrkisi lähettämään matkaan uuden ryöstösaattueen.

Haltija tiesi, että tontut olivat hetki hetkeltä lähempänä Taivaanvuorta. Hän tiesi myös, että millä hetkellä tahansa menninkäiset saattoivat rynnistää huoneeseen. Jokainen minuutti oli kallis - kuinka siis voittaa aikaa?

Haltija pohdiskeli kysymystä kiertäen partaansa ensin etusormen, sitten keskisormen ympärille. Pikkurillin kohdalla hän sai idean, hypähti ketterästi pystyyn, kiiruhti ylös käytävää komeroon ja komeron ovesta ompeluhuoneeseen ja sieltä pihan poikki askartelupajaan.

Pajan pöydällä oli pinossa silkkipapereita ja kreppipapereita ja kultapapereita ja hopeapapereita ja onneksi myös rulla punaista foliopaperia, joka sopi oivallisesti haltijan tarkoitukseen. Hän nappasi rullan kainaloonsa, poimi matkalta taskut täyteen harmaita kiviä ja kipitti takaisin kammioonsa niin vikkelästi kuin kintuistaan pääsi.

- Nyt minä vähän juksaan, haltija naureskeli kietoessaan punaista foliota kivien ympärille.
12.12. Pauketta
Kun menninkäiset tulisivat, niiden kourat tapaisivat tyhjän sijasta pussillisen leikkikiviä, ja tieto aitojen kivien katoamisesta kiirisi hitaammin kuninkaan korvaan.

- Juksaan ihan vähän vain! haltija hykersi.

Kullanpunaiset liekit nuolivat iloisesti puuta. Tuisku ja Taavetti olivat löytäneet kasan kuivia oksia ja käpyjä, joiden avulla nuotio syttyi helposti. Syötävääkin riitti, koska ladon läheltä löytyneen mökin hyväntahtoinen emäntä oli sujauttanut Tuiskun reppuun lenkkimakkaran. Taavetti oli juttutuulella.

- Kun minä pääsen Tonttulaan, syön ensimmäiseksi kukkuralautasellisen makaronilaatikkoa, hän suunnitteli tuijottaen ahnaasti tikun päässä höyryävää makkaraansa.

Tuisku kuunteli hajamielisenä veljen jutustelua ja seurasi samalla virkeän oravan hyppelehtimistä lähikuusessa. Orava kiisi runkoa ylös ja alas salamannopeasti, ja hyppeli oksalta oksalle taitavammin kuin yksikään sirkusakrobaatti olisi ikinä osannut.

- Olisimmepa me tontutkin noin nopeita, niin olisimme hetkessä Taivaanvuorella, Tuisku sanoi itsekseen.

- Niin, ja sitten minä syön lautasellisen lihakeittoa, ja sen jälkeen kaksi lautasellista pyttipannua, Taavetti jatkoi, otti makkaran tikusta ja alkoi pistellä sitä ahnaasti poskeensa.

Tuiskun sydän hypähti, kun kuusten seasta kuului kahinaa. Polulta aukiolle sukelsivat Kustaa, Kaaleppi ja Kekkuli toisiaan tönien ja tuuppien.

- Me mennään tästä tonne noin, Kustaa vänkäsi ja osoitti sormella länteen.

- Eipäs kun tästä tuonne päin, Kaaleppi intti itää kohti osoittaen.

- Te ootte ihan torvia, etteks te osaa lukea karttaa, Kekkuli hermoili ja kiskoi esiin housuntaskustaan repaleista karttaa.

Tuisku ja Taavetti tuijottivat menninkäisiä mykkinä. Taavetilta meni makkara väärään kurkkuun ja hän sai yskänpuuskan.

- Hei kato, tossahan meillä on oppaita! menninkäiset äkkäsivät ja alkoivat lähestyä nuotiota.

- Meillä olis vähän asiaa teidän kotiin, Kaaleppi kailotti.

- Ihan vaan pikkusen asiaa, Kustaa jatkoi ja väänsi naamalleen ilkeimmän hymynsä.

Kauhu jähmetti tontut paikoilleen, mutta Miumau nukkui somalla kerällä kaikessa rauhassa.

- Maumiaumur, Tuisku yritti, mutta mitään ei tapahtunut.

- Maumaumurmur, hän yritti uudelleen, mutta Miumau pysyi kissana ja jatkoi onnellisia uniaan.

Kun menninkäisten isot kourat olivat tavoittamassa tonttuja, Tuisku sai aivonsa toimimaan ja huudahti oikean taikasanan: - Miaumurmur!
13.12. Öiset juhlat
Menninkäiset perääntyivät kauhuissaan, kun Miumau muuntautui tiikeriksi, paljasti kulmahampaansa ja väristi uhmakkaasti pörröistä turkkiaan. Tontut hypähtivät tiikerin selkään, puristivat jalkansa tiukasti eläimen kylkiä vasten ja maiskauttivat suutaan.

Lumiset metsät vain vilistivät silmissä, kun tiikeri loikki Taivaanvuorelle. Perillä se jarrutti niin voimakkaasti, että Taavetti luiskahti selästä pehmeään lumihankeen.

- Olipa se melkoista lentoa, pikkuveli tokaisi kaivautuessaan esiin kinoksesta.

- Kyllä niinkin voi sanoa, Tuisku vastasi hymyillen.

Taavetti ja Tuisku hyppäsivät tiikerin selästä hengästyneinä, ja Miumau otti kissanmuotonsa takaisin äänekkäästi naukaisten.

- Siinä se nyt on! Taavetti huudahti ja katseli korkeuksiin.

- Vihdoinkin! kiljahti Tuisku.

Taivaanvuori kohosi jylhänä heidän edessään ja muutaman metrin päässä avautui luolan suu. Taavetti kaivoi taskustaan kartan ja taskulampun. Tontut pujahtivat luolaan kissa kantapäillään.

Taavetti puhkui intoa ja Tuiskun posket punoittivat pakkasesta ja jännityksestä. Pian tehtävä olisi suoritettu, ja Joulun kivet pääsisivät turvaan ikiajoiksi. Haltija kätkisi kivet taivasta hipovan vuoren laelle, eivätkä menninkäiset tohtisi koskaan kiivetä niin lähelle taivaan enkeleitä.

- Sinä luet karttaa, minä lasken askeleet, Tuisku päätti.

- Tästä kaksisataa askelta suoraan eteenpäin....Taavetti kuljetti sormeaan kartalla. Viidenkymmenen askeleen päästä käytävän seinillä leikki enää yksi valonsäde, ja kun Tuisku pääsi kahteen sataan, oli jo pilkkopimeää. Miumau väristeli taskulampun valossa viiksikarvojaan.

- Nyt sataviisikymmentä askelta vasemmalle käytävää alaspäin, Taavetti mutisi.

- Yksi kaksi kolme... Tuisku laski, ja häntä jännitti niin paljon, että hän pelkäsi menevänsä laskuissa sekaisin. Käytävä johti luolaan, jonka keskellä hohteli suuri musta lätäkkö. Vesipisara tipahti katosta keskelle karttaa. Tuisku pyyhki sen kiireesti nenäliinalla, ettei muste tuhraantuisi.

Miumau asteli levottomana tonttujen jäljessä vatsa nälästä kurnien. Haistaessaan muhevan hiiren se ei voinut luonnolleen mitään, vaan luikahti viivana saaliin perään.

Luolasta piti jatkaa ylös oikealle.
14.12. Piilopaikka
- Satakaksikymmentä askelta ja olemme perillä, Taavetti selosti ja tuijotti kauhistuneena taskulamppuaan, jonka valo alkoi himmetä. Tuisku ja Taavetti kiirehtivät askeliaan lampun hiipuvassa valossa.

Käytävän pohja muuttui kivikkoiseksi. Lamppu sammui, Taavetti tarttui Tuiskua kädestä ja tontut haparoivat pimeässä eteenpäin.

- Kuusikymmentäyksi, Tuisku ehti sanoa, kun maa katosi heidän jalkojensa alta ja he pudota muksahtivat monta metriä syvään kuoppaan. Taavetti pillahti itkuun ja Tuisku halasi häntä lujaa.

- Ei hätää veliseni, meillä on jäljellä vielä yksi kissataika, ja nyt minä muistan taikasanan oikein.

Tuisku nousi seisomaan, laittoi kädet torveksi suunsa eteen ja kajautti.

- Miaumurmur!

- Miaumurmur, miaumurmur, seinät palauttivat huudon kaikuna takaisin.

Hiirtä mutusteleva Miumau oli juossut saaliinsa perässä niin syvälle vuoren uumeniin, ettei Tuiskun kutsu tavoittanut sitä.

- Nyt meidät hukka perii, Tuisku ajatteli mielessään, mutta ääneen hän sanoi: - Kyllä me selviämme, ihan varmasti selviämme! Kaivapas kivipussi esiin.

Joulupukin nenää kutitti. Hän kiikutteli keinutuolissa ja selasi toivomuskääröä, jonka auki keritty pää ulottui tuvan lattialta eteiseen ja eteisestä ruokasaliin. Pukki ojensi Tonttu Turkinpippurin takoman kauhan pakkaajatontulle.

- Kirjoita siihen paketin päälle että Teppo Talvela, Kauhapolku 5. Teppo saa kotisaunassa jouluaattona makeat löylyt, pukki jutusteli hieroen nenäänsä, jossa kutitus yltyi niin valtaisaksi aivastukseksi, että lattialankut tärähtivät, sula steariini kynttiläpajan padoissa heilahti ja Joulumuorilta hulahti pannuun niin paljon suolaa, että koko kastike oli mennä piloille.

- Atshiih, atshiih, atshiih! pukki aivasti uudestaan ja muori kiikutti hänelle nenäliinaa.
15.12. Tiikerikyyti
- Voi ukkokulta, et kai sinä ole tulossa kipeäksi juuri kiireimpään työaikaan, muori huolehti.

- Älä huoli, minä tiedän hyvän lääkkeen, pukki tokaisi, niisti nuhatipan nenänpäästään ja kävellä köntysteli ompeluhuoneeseen, jossa ei näkynyt ristin sielua. Pukki ahtautui komeroon ja sulki oven huolellisesti.

- Liikaa puuroa, liikaa pullaa, hän ähisi vääntäytyessään peräseinän oviaukosta käytävään. Saavuttuaan haltijan huoneeseen Joulupukki kaivoi tottuneesti kivipussin tyynyn alta. Hän avasi pussin ja liikutteli sitä nenänsä alla kuin olisi nuuhkinut kivien valoa.

- Aaat... aat... AATSHIIH, pukilta pääsi.

- No peijakas, pitää varmaan katsoa lähempää, pukki tuumi, otti yhden kiven hyppysiinsä ja ihmetteli sen rosoista pintaa. Kohta uusi aivastus ravisteli Joulupukkia ankarammin kuin yksikään edellisistä. Kiveä pitelevä käsi puristui nyrkkiin, paperi kiven päällä repesi ja alta paljastui tavallinen harmaa kivi.

Pukki kalpeni, meni punaiseksi ja kalpeni taas.

- Haltija tänne ja heti! Kaappikellon ovi narahti ja haltija astui esiin.

- Missä ovat Joulun kivet! pukki tiedusteli ankaralla äänellä.

- Ei hätää Hyvä Herra Joulupukki, ei hätää. Joulun kivet ovat matkalla turvaan, haltija selitti.

- Pahat menninkäiset kävivät täällä ryöstöretkellä ja pikkulinnut lauloivat että ne ovat tulossa uudestaan ja minun oli saatava kivet turvaan, ja koska te hyvin tiedätte, että jos minä astun ulos Joulumaan portista, minä haihdun savuna ilmaan, niin minun piti laittaa matkaan joku muu, ja kun en minä voinut vaivata teitä Hyvä Herra Joulupukki kun teillä on niin paljon kiireitä...

- Joku muu? Joulupukki kysyi heikolla äänellä.

- No se Joulumaan reippain tonttutyttö ja sen rohkea pikkuveli tietenkin, haltija tunnusti. Joulupukki lysähti kasaan ja alkoi huohottaa.

- Minun oli ihan pakko saada kivet turvaan, ihan pakko...haltija nyyhkytti, mutta pukki viuhtoi jo kohti porotallia niin että nutun helmat hulmusivat.

Porojen valjastamisen jälkeen Joulupukki palasi hakemaan haltijalta kartan Taivaanvuorelle. Haltija parkui sängyssään täyttä kurkkua.

- Minun tehtäväni on pitää huolta Joulun kivistä, ja minä pidin. Minä en tarkoittanut mitään pahaa!

Joulupukki taputti haltijaa tyynnyttävästi olkapäälle.

- Selvä se, sinä teit ihan oikein. Nyt pitää vain saada lapset turvallisesti kotiin.

Tallissa porot kuopivat levottomina maata ja Vilpertti näytti vakavalta, sillä hän oli saanut ensi töikseen tärkeän tehtävän. Joulupukki antoi pojalleen viime hetken ohjeita.

- Sinulla on aikaa kaksitoista tuntia, sitten poroja tarvitaan täällä. Muista jarruttaa kaarteissa. Jos ajat metsään, kallista aikaa kuluu hukkaan, pukki selosti.

Vilpertti kuunteli tarkkaan jokaisen sanan, maiskautti sitten suutaan ja ohjasti porotokkansa ulos tallin ovesta tähtikirkkaaseen yöhön. Joulumuori katseli poikansa lähtöä kyyneleet silmissä. Pukki oli yrittänyt pitää tonttujen vaarallisen seikkailun salassa, mutta se ei ollut onnistunut. Muori oli laskenut lapsensa uudelleen, ja rynnännyt pukin luo.

- Tuisku ja Taavetti! Missä ovat Tuisku ja Taavetti? hän oli tiukannut, ja pukin oli pakko paljastaa totuus.
16.12. Pudotus
Muori järkyttyi juuri niin paljon kuin pukki oli olettanutkin, ja ehkä vielä hiukan enemmän, sillä seuraavana yönä hän ei nukkunut silmällistäkään. Hän kieriskeli vuoteessaan ja mietti ahdistuneena lastensa kohtaloa: lapset olivat saattaneet joutua karhun kitaan tai suden vatsaan. Tai ehkä he olivat paleltuneet kuoliaiksi, tai kukaties joutuneet pahojen menninkäisten vangiksi.

- Kuinka minä saatoin unohtaa heidät, muori syytti itseään kieriskellessään hikisenä lakanoissa. Seuraavana päivänä olisi jouluaatto. Pitäisi vaivata kymmenen litran pullataikina ja paistaa kaksikymmentä pellillistä pullaukkoja ja -akkoja, joilla oli rusinasilmät ja sokerikuorrutuksella koristellut nutut.

Yleensä muori rakasti aaton puuhia, mutta nyt kaikki tuntui ilottomalta ja turhalta, ja hymy oli sammunut hänen huuliltaan. Myös Tilliäinen oli surullinen. Hän osasi tehdä koruommelta ja istuttaa hihoja ja rypyttää pönkkähameita. Hän oli loihtinut tusinoittain ihania nukenmekkoja, joita onnelliset lahjansaajat pian ihastuneena näpelöisivät. Mutta itselleen Tilliäinen tahtoi vain yhden joululahjan: että Tuisku tulisi kotiin.

Kallion halkeamasta siilautui luolaan hiven jouluaattoaamun valoa. Taavetti ja Tuisku istuivat kuopan pohjalla ja lämmittelivät käsiään Joulun kivien hehkussa.

- Tyhmät kivet. Tämä on kokonaan teidän vika! Taavetti kiukutteli. Häntä harmitti vietävästi. Hän ajatteli katkerana, kuinka tonttusiskot ja -veljet kylpisivät joulusaunassa niin että lehdet vihdoista lentelisivät, söisivät puuroa vatsansa kylläisiksi ja pukeutuisivat uusiin hienoihin tonttupukuihin.

Taavetin tonttupuku oli repeytynyt pudotessa ja vatsassa kurni sudennälkä. Vilpertti-veli rakasti kinkkua ja ahtaisi mahaansa varmasti Taavetinkin kinkkuannoksen. Mutta syvällä sydämessään Taavetti kyllä tiesi, että jos he eivät palaisi, joulua ei tulisi Tonttulaan ollenkaan.

Joulupukin ja Joulumuorin sydän halkeaisi surusta, ja pukki joutuisi teeskentelemään väkisin iloista jakaessaan lahjoja lapsille ympäri maata.

Tontut olivat tehneet kaikkensa päästäkseen ylös luolasta. Taavetti oli kiivennyt Tuiskun harteille, mutta vaikka Taavetti oli kuinka kurkottanut, hänen sormensa eivät olleet yltäneet kuopan reunalle, eikä sileistä seinämistä löytynyt yhtään uloketta, johon olisi voinut laittaa jalkansa.

Tuisku oli onneton. Hän oli isompi ja hänen olisi pitänyt muistaa ottaa mukaan taskulampun varapatterit. Miten hän oli voinut olla niin ajattelematon?

- Minä haluan kotiin, Taavetti kiljui ja potkaisi kuopan kivistä seinää.

Tuisku muisti, miten hän oli lohduttanut Taavettia, kun tämä oli pikkuruisena tontunpoikasena maannut kovassa kuumeessa. Tuisku kaappasi Taavetin vierelleen ja alkoi laulaa.

- Pieni kissanpoikanen katsoi sillan reikiin, kuules hiiri hiironen, tule tänne leikkiin, Tuisku aloitti, ja kun hän oli laulanut laulun kymmenen kertaa, Taavetti oli nukahtanut hänen olkapäätään vasten.

Tuisku ajatteli rakasta Tilliäistä ja herttaista Joulumuoria ja leppoisaa Joulupukkia ja ihanaa Tonttulan taloa, jonka takassa räiskyi tuli, ja kyyneleet kihosivat hänen silmiinsä.

Tonttulan talossa muori kulki edestakaisin pidellen sydänalaansa, eikä joulupuuhista tahtonut tulla mitään. Hän suikkasi ilmaan kaksi lentosuukkoa, jotka lensivät hetkessä yli metsien ja järvien Taivaanvuoren onkaloon saakka.

Toinen suukko osui Tuiskun vasemmalle poskelle, ja tonttutytön mielessä läikähti jokin lohduttava ja lämmin. Toinen suukko osui Taavetin punaiseen nenänpäähän, ja poika ynähti tyytyväisenä unessaan.

Samassa Tuisku kuuli ylhäältä tutun tassutuksen. Taavetin lisäksi joku muukin oli kuullut laulun kissanpoikasesta: kuopan reunalla kimmelsivät Miumaun viirusilmät.

Taavetti heräsi ja hieroi silmiään.

- Miumau, hän kiljaisi onnellisena nähdessään kissan.

- Tämä on kuule ollut ihan kamalaa...Taavetti alkoi kertoa mutta Tuisku nosti sormen suulleen: nyt ei ollut tarinoiden aika.
17.12. Aivastus
Tuiskua jännitti. Kissa oli päästänyt heidät pulasta kaksi kertaa, mutta kuinka kävisi nyt? Pudottuaan kuoppaan he olivat kutsuneet kissaa apuun kolmannen kerran, mutta Miumau ei ollut kuullut kutsua. Toimisikohan sana vielä, vai olisiko sen taika rauennut.

- Miauumurmur, Tuisku kuiskasi sydän pamppaillen. Hän huokasi helpotuksesta nähdessään Miunmaun muuttuvan hohtavakarvaiseksi tiikeriksi, joka laski kuoppaan pöyheän häntänsä.

Tontut olivat oppineet taitaviksi kiipeilijöiksi Tonttulan pihapuissa, ja vikkelästi he kapusivat ylös häntää pitkin. Taavetin surkeus oli poissa. Hän kaivoi taskustaan rypistyneen kartan ja tarkisti loppureitin tiikerin silmien hohteessa. Täynnä uutta voimaa tontut ottivat viimeiset askeleet ja saapuivat tammipuisen oven eteen.

Taavetti koputti oveen kolme kertaa. Hän painoi suunsa lähelle avaimenreikää ja sanoi kuuluvasti:

- Piparkakku.

Ovi avautui natisten ja esiin ilmestyi haltijaukko tähdin kirjaillussa taivaansinisessä viitassa.

- Siinähän te vihdoin olette. Pikkulintu toi minulle nokassaan viestin jo pari päivää sitten ja siitä asti olen odottanut teitä. Käykää sisään, Taivaanhaltija pyysi ja raotti ovea, jonka takana avautui kaikkia meren ja taivaan sävyissä kimmeltävä sininen sali.

- Rakas haltija, tulisimme mielellämme, mutta meidän pitää rientää kotimatkalle, Tuisku vastasi ja ojensi haltijalle kivipussin. Haltija poimi ihastuneena esiin yhden Joulun kiven. Sen hehkuva puna hohteli ihmeen kauniisti vasten hänen sinistä viittaansa.

- Jouluaattona silmilleni riittää iloa, kun katselen Taivaanvuoren laella näiden ihanuutta ja enkeleiden tanssia taivaanmannaa maistellen - tässä teillekin hiukan maistiaisia, haltija hyrisi, ja ojensi tontuille sinisestä silkistä ommellun nyytin.

Haltija otti käteensä hopeatähdin koristellun lyhdyn ja johdatti tontut ulos vuoren uumenista. Luolan suulla aurinko häikäisi tonttujen silmiä ja hanget hohtelivat kirkkaina kuin timantit. Haltija lähetti Joulumaan haltijalle paljon terveisiä ja kääntyi mennäkseen.

- Mutta mitenkäs te pääsette kotiin? Minä olen jo niin vanha että olen tainnut tulla hupsuksi, kun en ollenkaan ajatellut, miten te oikein pääsette kotiin...

Tuisku huokasi. Tiikerikissan selässä he olisivat Tonttulassa tuossa tuokiossa, mutta tiikerin paikalla seisoi jälleen Miumau tavallisessa muodossaan, eikä yhtään taikaa ollut jäljellä.

Tuisku ja Taavetti katselivat toisiaan neuvottomina. Metsästä kuului aisakellon helinää, ja Vilpertti kurvasi porotokallaan kuusten seasta otsahiukset huurussa. Hän hyppäsi reestä, halasi sisaruksiaan lujasti ja auttoi heidän lämpimien vällyjen sekaan.

Kaaleppi, Kustaa ja Kekkuli olivat harhailleet ja riidelleet suunnista ja eksyneet polulta ainakin sata kertaa, mutta lopulta he olivat perillä Joulumaassa.

- Ihmiset lauleskelevat ja hymyilevät arvoituksellista hymyä ja kilkattavat enkelikelloja niin iloisina, että oikein ällöttää! Kuningas oli kiljunut lähettäessään heidät matkaan.

- Tuokaa minulle Joulun kivet, että minä saan viskata ne niin syvien rotkojen pohjalle, ettei niitä kukaan ikinä löydä, kuningas oli uhonnut.
18.12. Huoli
Nyt menninkäisnuorukaiset seisoivat Joulumaan portilla ja höristivät korviaan. Jätkänkynttilät roihusivat, hangella hyppelehtivät varjot. Tonttulan ikkunat olivat pimeänä ja kun hiiskaustakaan ei kuulunut, menninkäiset hiippailivat portista sisään, kiipesivät vikkelästi katolle, kipusivat savupiipun harjalle, pujahtivat piippuun ja laskettivat suoraan Tonttulan salin takkaan, josta pöllähti iso tuhkapilvi.

He pudistelivat nokea vaatteistaan, mutta näyttivät melkein samalta kuin piippuun kiivetessään - menninkäiset ovat nimittäin otuksia, joille kylpyamme on kauhistus ja saippua tuntematon, samoin kuin hammasharja ja kampakin.

Menninkäiset hiipivät ompeluhuoneeseen niin kuin Yksihampainen ja Kaksihampainen ja Kolmihampainen olivat neuvoneet, pujahtivat sisään kaapin ovesta ja seisoivat kohta Joulumaan haltijan huoneessa.

- Ei täällä mitään karhua ole, Kustaa sihisi korviaan höristellen.

- Ei niin. Niitä vaan höynäytettiin, Kekkuli hirnui.

- Ne on niin höhliä, Kaaleppi totesi.

- Niin on. Tosi höhliä, Kekkuli toisteli.

Kaaleppi sujautti kätensä tyynyn alle ja veti esiin nahkaisen pussin.

- Mutta kivet on täällä niin kun ne sano.

- Ei ne ihan höhliä oo! keksi Kustaa.

- Mutta on ne aika höhliä, intti Kekkuli.

Menninkäiset palasivat samaa tietä kuin olivat tulleetkin. Tonttulan väki oli yhä umpiunessa. Keittiön kohdalla Kaaleppi pysähtyi nuuhkimaan ilmaa. Tuoksu imaisi hänet piparipurkille, ja Kaaleppi nappasi käteensä elämänsä ensimmäisen piparin. Kekkuli kiskoi veljeään hihasta minkä jaksoi, mutta Kaaleppi seisoi paikallaan kuin lumottuna ja pisteli suuhunsa piparin toisensa perään.

Nyt Kekkulinkin oli pakko maistaa, eikä Kustaakaan pystynyt vastustamaan kiusausta, eivätkä menninkäisten mieleen muistuneet sankariteot eivätkä hurraavat väkijoukot ennen kuin he olivat tyhjentäneet kolme piparipurkkia ja vajonneet sulattelemaan herkkulastia keittiön lattialle.
19.12. Tuutulaulu
Kaaleppi havahtui vasta, kun Joulumuorin herätyskello pirahti soimaan. Hän pomppasi pystyyn, mutta vatsa oli niin täysi, että housut repesivät ja kivet singahtelivat taskusta pitkin lattiaa. Niistä lähti niin kauhea kolina, että kohta keittiön oven raossa seisoi kaksikymmentäkahdeksan tonttua hieromassa unisia silmiään.

- Äiti, pienin heistä huusi ja tarrautui Joulumuorin essunhelmaan.

- Kamalan likaisia otuksia, hän kuiskasi huulet vapisten.

Muori pisti kädet leveille lanteilleen ja katsahti ankarasti ryöväreitä, joiden poskilla olisi loimottanut häpeän puna, jos se olisi likakerroksen alta näkynyt.

- Piparit syöty, kivet pitkin lattiaa, muori mutisi.

- Te saatte pahimman mahdollisen rangaistuksen, hän jatkoi ankaraa teeskennellen.

- Te joudutte viettämään meidän kanssamme joulua! muori huudahti, nappasi menninkäiset kainaloonsa ja lähti kiidättämään heitä kohti kylpyhuonetta.

Tuisku ja Taavetti kaivautuivat lämpimiin vällyihin ja seurasivat ihaillen, kuinka Vilpertti kiidätti varmoin ottein porot hurjaan vauhtiin kohti Joulumaata. Ohi vilistivät mäet, pellot ja järvenselät, joita pitkin lapset olivat tallanneet Taivaanvuorelle monta kylmää talvipäivää.

Taavetti pisti suuhunsa hyppysellisen taivaanmannaa, joka maistui samalla kertaa mansikalta ja piparkakulta ja toffeelta ja lakritsalta ja kaikelta hyvältä, mitä Taavetti tiesi. Ja vaikka taivaanmanna oli ohutta kuin pilvenhattara, se vei nälän ja teki kylläiseksi.

Kylissä valmistauduttiin jouluaattoiltaan ja ikkunoihin syttyivät tuhannet kynttilät. Tontut huiskauttivat kättään harvoille vastaantulijoille, jotka hieraisivat silmiään ja luulivat näkevänsä unta.

Tuisku huomasi tutun punaisen tuvan pilkottavan mäennyppylän alla ja pyysi Vilperttiä pysähtymään. Tuisku koputti mökin ovelle. Eevi tuli avaamaan oven kukikkaassa joululeningissään ja pitsein koristellussa esiliinassaan.

- Sussiunaa, saanko minä taas tonttuvieraita, Eevi iloitsi.

- Tällä kertaa sinä lähdet meidän vieraaksemme Joulumaahan, Tuisku ilmoitti.
20.12. Perillä
- Vai että ihan Joulumaahan, Eevi toisteli ja oli niin mielissään, että pyöri hetken eteisessä edestakaisin kykenemättä tekemään yhtään mitään. Sitten hän kaivoi kaapista matkalaukun, survaisi sinne yöpaidan, pyyhkeen, hammasharjan, kolme kakkua, viisi pussia pullaa ja purkillisen lusikkaleipiä, heitti turkin harteilleen, painoi päähän hienoimman hattunsa ja kiipesi rekeen.

- Että vielä vanhoilla päivillä pääsee vieraaksi Joulumaahan, se on kuulkaa jotakin se, Eevi hihkui, mutta nosti sitten käden säikähtäneenä suunsa eteen.

- Enhän minä voi Eetlaa yksin jouluksi jättää, kun sillä ei ole ketään muuta!

Tuisku lupasi hakea Eetlan mukaan. Vilpertti ohjasti porot keltaisen talon pihaan, jonka mattotelineeltä kuului tuttu pauke.

- Vieläkö sinä niitä mattoja paukutat! Eevi huikkasi. Eetla tuli esiin mattonsa takaa. Silmien alla olivat mustat väsymyksen varjot ja hiukset roikkuivat elottomina laihojen kasvojen ympärillä.

- Ei tämä vielä mitään, mutta pölyt ovat pyyhkimättä ja lattiat pesemättä ja... Eetla vastasi heikolla äänellä.

Eevi kiepahti ystävänsä taakse ja sitaisi nopeasti kaulahuivinsa Eetlan silmien eteen.

- Sitä ennen meitä odottaa yllätys.

- Mikä yllätys, ei minulla ole aikaa yllätyksiin, Eetla rimpuili, mutta Eevi talutti hänet päättäväisesti reen luo ja kellautti vällyjen sekaan.

Vilpertti maiskautti suutaan ja porot ampaisivat liikkeelle. Eetla kiskoi huivin silmiltään, ja nähdessään vierellään Taavetin ja Tuiskun punaiset puvut, hän alkoi sätkiä armottomasti.

- Tonttuja, minä inhoan tonttuja, minä haluan pois! Mutta Eevi piti Eetlaa tiukasti kainalossaan eikä päästänyt putoamaan, koska hän tiesi, että joulu Tonttulassa tekisi Eetlalle hyvää.

Pajojen lattialta oli siivottu viimeisetkin puunpalaset ja lahjapaperit ja kangastilkut ja langanpätkät ja värit ja pensselit. Joulumuori oli kantanut Kaalepin, Kustaan ja Kekkulin kylpyyn, vaikka he olivat sätkineet ja riuhtoneet niin, että muori oli kastunut läpimäräksi.

Pörrötukat oli pesty, mutta kun kampaamisen aika oli tullut, menninkäiset olivat päästäneet niin kimakoita rääkäisyjä, että sellaisia eivät muorinkaan korvat olleet kestäneet.

Muori oli ommellut menninkäisille uudet ruskeat puvut, ja jotta ne olisivat tunteneet olonsa kotoisaksi, hän oli ommellut paikat koristeiksi ehjiin takamuksiin.

Menninkäiset olivat yrittäneet paeta joka käänteessä. Siksi ne piti teljetä vierashuoneeseen, jossa ne tuijottivat inhoten hohtavanvalkoisin lakanoin pedattuja vuoteita.

- Yök miten puhtaita, Kaaleppi sähisi.
21.12. Piparkakut
- Jos mää kuitenkin vähän kokasen, Kekkuli tokaisi ja loikkasi sänkyyn haistelemaan vuodevaatteita.

- Hyh, miten pahalta hyvältä nää haisee! hän hihkui painaen nenänsä höyhentyynyn uumeniin.

Tilliäinen oli tullut juuri saunasta ja hänen poskensa loistivat punaisina kuin jouluomenat. Hän puki ylleen upouuden valkealla turkiskauluksella somistetun tonttupuvun ja letitti peilin edessä hiuksiaan kuullessaan pihalta ääniä. Tilliäinen ryntäsi ikkunaan ja samaa tietä alakertaan.

- Tuisku on tullut, Tuisku on tullut! Tilliäinen huusi ja kaappasi tuvasta mukaansa muorin, jonka sydämeltä vyörähti huolen painolasti.

Kun tontut kuulivat Tuiskun helisevän naurun, ne pyrähtivät pihalle pajoistaan, eikä suukoista ja halauksista meinannut tulla loppua.

- Että minulla on näin rohkea tyttö ja näin neuvokas poika - voiko se totta ollakaan, muori päivitteli.

Eevi kertoi hänelle vielä tonttujen hyvästä sydämestä, eikä äidin riemulla ollut rajoja. Muori toivotti vieraat tervetulleiksi, ja vaikka Eetlan mieltä kalvoi vielä epäluulo, hänen nenänsä nuuski jo kiinnostuneena tuvasta tulvivia katajan, kanelin ja kardemumman tuoksuja.

Joulupukki rutisti lapsiaan hellästi.

- Huomenna kerrotte kaiken. Te olette varmaan niin väsyneitä, että tuskin jaksatte lähteä lahjoja jakamaan, pukki sanoi pilke silmäkulmassaan, ja Tuisku katsoi häntä vihreät silmät kiukusta kipunoiden.

- Luuletko sinä tosiaan, että me jäisimme pois vuoden hauskimmalta reissulta, Tuisku kivahti ja kiiruhti saunaan peseytymään ja pukeutumaan.

Pian kiisivät matkaan kaikki viisi porovaljakkoa: yksi itään, yksi länteen, yksi pohjoiseen ja kaksi etelään, koska etelässä asui niin paljon väkeä. Jokaisen valjakon perään oli sidottu ainakin viisi täpötäyttä ahkiota lahjoja. Kuormat oli kiinnitetty tiukasti köysillä, etteivät Tarun ja Marketan ja Arton ja Annin ja Rekon ja Irjan ja Ismon paketit olisi lennelleet pitkin metsää.

Tuisku, Taavetti ja Tilliäinen pääsivät siihen rekeen, jota ohjasti Maailmankaikkeuden Ainoa Aito Joulupukki. Kun hän maiskautti suutaan, tonttujen vatsan pohjassa kirpaisi ja reki kohosi huikeaan ilmalentoon.

- Hei, nyt on jouluaatto! tontut kiljuivat ja pitivät kiinni punaisista lakeistaan.

Kun porovaljakot palasivat jouluyönä kotiin, taivaalla kumotti kuu ja hiljainen metsä henki joulurauhaa.

Nyt alkoi Tonttulan oma joulu. Ensin kokoonnuttiin kynttilöin ja olkihimmelein koristeltuun pirttiin syömään jouluateria. Muori oli paistanut hiki hatussa laatikoita ja kinkkuja, sillä yksi kinkku ei olisi riittänyt Tonttulan väelle alkuunkaan, vaikka se olisi ollut kuinka suuri.

Tuisku rakasti eniten imellettyä perunalaatikkoa, Taavetti kinkkua ja Tilliäinen iloisenväristä rosollia. Vilpertin mielestä suurinta herkkua oli silli, ja Turkinpippuri himoitsi väkev
22.12. Jouluvieraat 23.12. Kotiinpaluu 24.12. Toivelahjat

# data[].attributes.attachment_link.description
Yksisarvisten tanssia katsomaan lähdin tie oli valaistu tuhansin tähdin ja pilvet juuri sen verran siirtyivät syrjään tän kerran taivas oli sininen ja syvä sen sylissä tunnelma hyvä. Unessa voimme tavata ja sydämemme avata salaisuuksia jakaa vuosienkin takaa kertoa kauniita tarinoita punoa pilvistä palmikoita tähtipölyä maahan tiputtaa salaisuuksia niputtaa pieniksi kirjeiksi lintujen viedä osoitteeseen jota en tiedä.

# data[].attributes.headline
1 SYYSKUU (Keskiviiko), OBJEKTI ja -MINEN form (Idan Class)

# data[].attributes.subject
1 SYYSKUU (Keskiviiko), OBJEKTI ja -MINEN form (Idan Class)

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/

MINEN-muoto

Verbistä tehdään nomini (ottaa – ottaminen).

Englannin kielessä vastaa usein päätettä -ing (Listening to music is relaxing.)

Nomini tehdään verbin vahvasta vartalosta (sama, kuin mistä -ma-infinitiivi muodostetaan).

he ottavat

Poistetaan -vat-persoonapääte, lisätään -minen.

ottaminen

Taipuu kaikissa sijoissa

nominatiivi: ottaminen

partitiivi: ottamista

genetiivi: ottamisen

hiiri 1: ottamiseen

hiiri 2: ottamisessa

hiiri 3: ottamisesta

hiiri 4: ottamiselle

hiiri 5: ottamisella

hiiri 6: ottamiselta

Tänään on perjantai, 3. syyskuuta.

Mitä Filippiineillä tehdään syksyllä?

Kuunnellaan joululauluja! On lämmin.

Mitä Suomessa tehdään syksyllä?

Mennään retkelle luontoon. Kerätään marjoja ja sieniä. Otetaan kuvia kauniista puista. ruska = autumn colours in nature

Helsinki
- Suomen pääkaupunki
- Suomen suurin kaupunki
- Etelä-Suomessa, meren rannalla
- 650 000 ihmistä
- paljon kahviloita ja ravintoloita
- metro

Mitä opit Ida-Marian kanssa?
-minen-muoto syödä → syöminen asua → asuminen olla → oleminen
“Nukkuminen on tärkeää.”
“Nukkuminen on mukavaa.”
“Riiteleminen on ikävää.” riidellä = to fight, to argue
“Uiminen on mukavaa/kivaa.”
“Oppiminen on vaikeaa.”
“Oppiminen on helppoa.”

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/

Tehtävä:

TAIVUTA OBJETKI JA MA-MUOTO:

Autan (SINÄ) (OPISKELLA).
Kutsuitko (HÄN) (SYÖDÄ)?
Hän käskee (SISKO) (MENNÄ) pois.
Opettaja vaati (KAIKKI) (TEHDÄ) kotitehtävät.
Isä kielsi (LAPSET) (SOTKEA).
Potilaat pyysivät (MINÄ) (AUTTAA).
Minun puoliso kannustaa (MINÄ) (YRITTÄÄ) uudelleen.
Äiti lähetti (LAPSI) kauppaan (OSTAA) maitoa.

Kuuntele selkouutiset: Kirjoita lista sanoista, jotka ovat sinulle uusia.

https://yle.fi/uutiset/osasto/selkouutiset/sunnuntai_2982021_radio/12077260

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/

# data[].attributes.body
https://selkosanomat.fi/kotimaa/koronavirus-leviaa-taas-nopeasti/

https://selkosanomat.fi/urheilu/tokion-paralympialaiset-alkavat/

https://yle.fi/uutiset/3-12061970

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Koronatartuntojen määrä Suomessa on kasvanut kesän aikana. Toisaalta kaksi kolmesta on saanut ensimmäisen rokotuksen. Kolmasosa suomalaisista on saanut kaksi rokotusta.

Koronatartuntoja on havaittu viime viikkoina melkein yhtä paljon kuin keväällä. Eniten tartuntoja on havaittu Uudellamaalla.

Tartunnat ovat lisääntyneet eniten nuorilla aikuisilla. Kolmannes uusista tapauksista on havaittu 20-30-vuotiailla. Syynä on luultavasti se, että nuoria on rokotettu koronaa vastaan vähemmän kuin vanhoja ihmisiä. Korona on levinnyt myös kesän juhlissa ja festivaaleilla. Niissä on ollut paljon ihmisiä pienessä tilassa.

Maskien käyttöä ja kahden metrin turvaväliä suositellaan yhä. Lisäksi rajoitukset voivat uudelleen tiukentua alueilla, missä koronavirus leviää eniten.

Lähteet: STT, Helsingin Sanomat

Tulosta uutinen

# data[].attributes.attachment_link.description
Koronatartuntojen määrä Suomessa on kasvanut kesän aikana. Toisaalta kaksi kolmesta on saanut ensimmäisen rokotuksen. Kolmasosa suomalaisista on saanut kaksi rokotusta. Koronatartuntoja on havaittu viime viikkoina melkein yhtä paljon kuin keväällä. Eniten tartuntoja on havaittu Uudellamaalla. Tartunnat ovat lisääntyneet eniten nuorilla aikuisilla. Kolmannes uusista tapauksista on havaittu 20-30-vuotiailla.

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/finnish-grammar/syntax/rections/third-infinitive-rections-kolmas-infinitiivi

# data[].attributes.headline
27 ELOKUU, -Links: news,blogs, quizlets (Liisan class)

# data[].attributes.subject
27 ELOKUU, -Links: news,blogs, quizlets (Liisan class)

# data[].attributes.body
https://quizlet.com/_a3554j?x=1jqt&i=3svgqbhttps://kuutit.blog/2021/08/27/

https://yle.fi/uutiset

https://suomenkuvalehti.fi/

https://www.hs.fi/
https://www.mtvuutiset.fi/
https://www.iltalehti.fi/
https://www.is.fi/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Britannia: Venäjä kärsinyt suurimmat tappionsa viime viikkoina

Venäjä on todennäköisesti kärsinyt sodan suurimmat tappionsa kuuden viime viikon aikana, kertoo Britannian sotilastiedustelu päivittäisessä raportissaan.

Brittitiedustelun mukaan Venäjän tappioiden keskiarvo on ollut marraskuussa 931 henkilöä päivässä, joka on suurin luku koko sodan aikana.
Lue koko juttu täältä.

Raja-Jooseppiin aseman aukioloaikana kaksi turvapaikanhakijaa

Kuva: Maija Keskisaari / Yle, ©Mapcreator.io | OSM.org | © MapTiler

Tänään maanantaina Raja-Jooseppiin on saapunut kaksi noin 30-vuotiasta miestä. Molemmat ovat kotoisin Jemenistä, ja he ovat hakeneet Suomesta turvapaikkaa.

Louhelaisen mukaan yli 90 prosenttia tulijoista on ollut nuoria miehiä.
Yle seuraa rajatilannetta tässä jutussa.

Poroja liikkeellä tavanomaista enemmän

Aikainen talvi on saanut porot liikkeelle etsimään parempia laitumia etelästä, tiedottaa Paliskuntain yhdistys.

Sulaan maahan satanut lumi aiheuttaa hometta ja jäätä, mikä saa porot liikkeelle. Poroja on nähty kaupunkialueilla ja muissa epätavanomaisissa paikoissa tavallista enemmän.

Paliskuntain yhdistys kehottaa erityiseen varovaisuuteen liikenteessä.

Suvi West on vuoden elokuvaohjaaja

Suvi West on vuoden elokuvaohjaaja 2023. Kuva: Linda Tammela / Yle

Suvi West on valittu vuoden elokuvaohjaajaksi. Palkinnon myönsi Suomen elokuvaohjaajaliitto SELO ja se jaettiin Audiovisuaalisen alan tekijöiden vuosijuhlassa.

SELO:n jäsenistö kuvasi perusteluissa, että West tekee kauniita ja koskettavia elokuvia aiheista, jotka ovat tärkeitä ja keskeisiä saamelaisille. Samalla ne lisäävät valtaväestön ymmärrystä alkuperäiskansan kulttuurista ja identiteetistä sekä suhteesta suomalaiseen yhteiskuntaan.

West palkittiin elokuvastaan Máhccan - Kotiinpaluu, joka kertoo saamelaisesineiden palauttamisesta. Elokuva sai maailman ensi-iltansa Toronton kansainvälisillä elokuvajuhlilla.

Vuoden elokuvaohjaaja on valittu vuodesta 2004.

Aiemmin palkinnon ovat saaneet muun muassa Juho Kuosmanen , Selma Vilhunen , Pirjo Honkasalo ja Aki Kaurismäki .

Poliisi ei aloita esitutkintaa lääkäreiden palkka-asiassa

Poliisi on saanut valmiiksi esiselvityksen, joka liittyy Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin lääkäreille maksettuihin liian suuriin palkkoihin.

Poliisi on todennut, ettei asiassa ole syytä epäillä rikosta, tiedottaa Oulun poliisilaitos.

Tänä syksynä yksityishenkilö pyysi Oulun poliisilaitosta selvittämään, ovatko Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin virkamiehet ja luottamushenkilöt syyllistyneet rikokseen, kun sairaanhoitopiiri maksoi osalle lääkäreistä enemmän palkkaa kuin olisi pitänyt.

Poliisi selvitti, onko syytä epäillä virkamiestä tai virkamiehiä virka-aseman väärinkäyttämisestä, virkavelvollisuuden rikkomisesta tai tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta.

SVT: Tesla haastaa Ruotsin valtion oikeuteen

Arkistokuvassa Teslan huoltokeskus Segeltorpissa Tukholman eteläpuolella. Kuva: Jessica Gow / AFP

Ruotsin yleisradioyhtiö SVT:n mukaan yhdysvaltalainen sähköautojen valmistaja Tesla on haastanut Ruotsin Kuljetushallituksen oikeuteen.

Teslan mukaan Ruotsin valtio on rikkonut lakia, sillä se ei ole varmistanut uusien Teslojen rekisterikilpien toimituksia maassa jo kuukauden ajan jatkuneiden lakkojen aikana.

Uusien autojen rekisterikilpien toimituksista vastaa Ruotsissa PostNord, jonka osakkeista valtio omistaa enemmistön.

PostNordin jakelutyöntekijät ovat liittyneet usean muun ammattiliiton mukana tukilakkoihin vaatimaan, että Tesla solmii Ruotsissa toimivien korjaamotyöntekijöidensä kanssa työehtosopimuksen.

Lakot ovat laajentuneet myös Ruotsin satamiin, joissa ahtaajat ovat lopettaneet Teslojen käsittelyn.

Teslan omistava miljardööri Elon Musk kutsui viime viikolla Ruotsin lakkoja mielipuolisiksi.

Helsingin raitioliikenteessä oli tänään poikkeuksia

Helsingin raitioliikenteessä oli tänään poikkeuksia, kertoi Helsingin seudun liikenne (HSL) viestipalvelu X:ssä. HSL:n mukaan poikkeuksia esiintyi linjoilla 1-10.

Häiriö johtui Kaupunkiliikenteen mukaan työkoneesta, jonka katolla ollut nosturi pudotti ajolangan lähellä Mannerheimintien ja Nordenskiöldinkadun risteystä.

STT

Suomen ja Yhdysvaltojen puolustusyhteistyösopimuksen neuvottelut loppusuoralla

Sopimuksen hyväksyminen edellyttää eduskunnan suostumusta.

Tp-utva keskusteli myös itärajan tilanteesta, Venäjään liittyvistä kysymyksistä ja Venäjän hyökkäyssodasta Ukrainaa vastaan sekä käsitteli valmistelevasti siviili- ja sotilastiedustelun painopisteitä vuodelle 2024, tiedottaa Valtioneuvoston kanslia.

Hollannin hallitustunnustelut ajautuivat heti kaaokseen

Hallituksen muodostaminen Hollantiin on alkanut vaikeasti. Eräänlaiseen hallitustunnustelijan rooliin nimitetty senaattori erosi tehtävästään maanantaina petosskandaalin takia.

Geert Wildersin johtama laitaoikeistolainen Vapauspuolue voitti Hollannin parlamenttivaalit viime viikolla. Puolueen johtaman hallituksen kasaamisen on arvioitu olevan vaikeaa, sillä useimmat muista puolueista eivät halua sen kanssa samaan koalitioon.

Van Strien kiistää rikkoneensa lakia, mutta sanoo että syytöksistä syntynyt paine ja syytöksiin vastaaminen kunnolla eivät sovi yhteen hallitustunnustelijan roolin kanssa.

Van Strienin oli tarkoitus aloittaa maanantaina tapaamiset puoluejohtajien kanssa toimivan koalition löytämiseksi.

STT

Uuden-Seelannin oikeistohallitus aikoo kaataa historiallisen lain tupakan myyntikiellosta

Myös muut hallituspuolueet, populistinen Uusi-Seelanti ensin ja talouslibertariaaninen Act ovat sanoneet kumoamansa lain.

Kuusi vuotta maata hallinnut sosialistihallitus hyväksyi lain, jonka mukaan kenellekään vuoden 2008 jälkeen syntyneelle henkilölle ei saa myydä tupakkatuotteita.

Luxonin mukaan hallituksen päätavoite on inflaation hillitseminen ja korkotason laskeminen. Tupakan myyntikielto veisi valtiolta verotuloja ja synnyttäisi laajat, veroa tuottamattomattomat pimeät markkinat, hän perustelee aiettaan.

Kansanterveyden puolustajat pitävät uuden hallituksen suunnitelmia järkyttävinä. Uusi-Seelanti sai maailmanlaajuista mainetta olemalla ensimmäinen maa, joka kielsi tupakan myynnin.

Lähde: AFP

Britannia: Venäjä kärsinyt suurimmat tappionsa viime viikkoina

Venäjä on todennäköisesti kärsinyt sodan suurimmat tappionsa kuuden viime viikon aikana, kertoo Britannian sotilastiedustelu päivittäisessä raportissaan.

Brittitiedustelun mukaan Venäjän tappioiden keskiarvo on ollut marraskuussa 931 henkilöä päivässä, joka on suurin luku koko sodan aikana.
Lue koko juttu täältä.

Raja-Jooseppiin aseman aukioloaikana kaksi turvapaikanhakijaa

Kuva: Maija Keskisaari / Yle, ©Mapcreator.io | OSM.org | © MapTiler

Tänään maanantaina Raja-Jooseppiin on saapunut kaksi noin 30-vuotiasta miestä. Molemmat ovat kotoisin Jemenistä, ja he ovat hakeneet Suomesta turvapaikkaa.

Louhelaisen mukaan yli 90 prosenttia tulijoista on ollut nuoria miehiä.
Yle seuraa rajatilannetta tässä jutussa.

Poroja liikkeellä tavanomaista enemmän

Aikainen talvi on saanut porot liikkeelle etsimään parempia laitumia etelästä, tiedottaa Paliskuntain yhdistys.

Sulaan maahan satanut lumi aiheuttaa hometta ja jäätä, mikä saa porot liikkeelle. Poroja on nähty kaupunkialueilla ja muissa epätavanomaisissa paikoissa tavallista enemmän.

Paliskuntain yhdistys kehottaa erityiseen varovaisuuteen liikenteessä.

Suvi West on vuoden elokuvaohjaaja

Suvi West on vuoden elokuvaohjaaja 2023. Kuva: Linda Tammela / Yle

Suvi West on valittu vuoden elokuvaohjaajaksi. Palkinnon myönsi Suomen elokuvaohjaajaliitto SELO ja se jaettiin Audiovisuaalisen alan tekijöiden vuosijuhlassa.

SELO:n jäsenistö kuvasi perusteluissa, että West tekee kauniita ja koskettavia elokuvia aiheista, jotka ovat tärkeitä ja keskeisiä saamelaisille. Samalla ne lisäävät valtaväestön ymmärrystä alkuperäiskansan kulttuurista ja identiteetistä sekä suhteesta suomalaiseen yhteiskuntaan.

West palkittiin elokuvastaan Máhccan - Kotiinpaluu, joka kertoo saamelaisesineiden palauttamisesta. Elokuva sai maailman ensi-iltansa Toronton kansainvälisillä elokuvajuhlilla.

Vuoden elokuvaohjaaja on valittu vuodesta 2004.

Aiemmin palkinnon ovat saaneet muun muassa Juho Kuosmanen , Selma Vilhunen , Pirjo Honkasalo ja Aki Kaurismäki .

Poliisi ei aloita esitutkintaa lääkäreiden palkka-asiassa

Poliisi on saanut valmiiksi esiselvityksen, joka liittyy Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin lääkäreille maksettuihin liian suuriin palkkoihin.

Poliisi on todennut, ettei asiassa ole syytä epäillä rikosta, tiedottaa Oulun poliisilaitos.

Tänä syksynä yksityishenkilö pyysi Oulun poliisilaitosta selvittämään, ovatko Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin virkamiehet ja luottamushenkilöt syyllistyneet rikokseen, kun sairaanhoitopiiri maksoi osalle lääkäreistä enemmän palkkaa kuin olisi pitänyt.

Poliisi selvitti, onko syytä epäillä virkamiestä tai virkamiehiä virka-aseman väärinkäyttämisestä, virkavelvollisuuden rikkomisesta tai tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta.

SVT: Tesla haastaa Ruotsin valtion oikeuteen

Arkistokuvassa Teslan huoltokeskus Segeltorpissa Tukholman eteläpuolella. Kuva: Jessica Gow / AFP

Ruotsin yleisradioyhtiö SVT:n mukaan yhdysvaltalainen sähköautojen valmistaja Tesla on haastanut Ruotsin Kuljetushallituksen oikeuteen.

Teslan mukaan Ruotsin valtio on rikkonut lakia, sillä se ei ole varmistanut uusien Teslojen rekisterikilpien toimituksia maassa jo kuukauden ajan jatkuneiden lakkojen aikana.

Uusien autojen rekisterikilpien toimituksista vastaa Ruotsissa PostNord, jonka osakkeista valtio omistaa enemmistön.

PostNordin jakelutyöntekijät ovat liittyneet usean muun ammattiliiton mukana tukilakkoihin vaatimaan, että Tesla solmii Ruotsissa toimivien korjaamotyöntekijöidensä kanssa työehtosopimuksen.

Lakot ovat laajentuneet myös Ruotsin satamiin, joissa ahtaajat ovat lopettaneet Teslojen käsittelyn.

Teslan omistava miljardööri Elon Musk kutsui viime viikolla Ruotsin lakkoja mielipuolisiksi.

Helsingin raitioliikenteessä oli tänään poikkeuksia

Helsingin raitioliikenteessä oli tänään poikkeuksia, kertoi Helsingin seudun liikenne (HSL) viestipalvelu X:ssä. HSL:n mukaan poikkeuksia esiintyi linjoilla 1-10.

Häiriö johtui Kaupunkiliikenteen mukaan työkoneesta, jonka katolla ollut nosturi pudotti ajolangan lähellä Mannerheimintien ja Nordenskiöldinkadun risteystä.

STT

Suomen ja Yhdysvaltojen puolustusyhteistyösopimuksen neuvottelut loppusuoralla

Sopimuksen hyväksyminen edellyttää eduskunnan suostumusta.

Tp-utva keskusteli myös itärajan tilanteesta, Venäjään liittyvistä kysymyksistä ja Venäjän hyökkäyssodasta Ukrainaa vastaan sekä käsitteli valmistelevasti siviili- ja sotilastiedustelun painopisteitä vuodelle 2024, tiedottaa Valtioneuvoston kanslia.

Hollannin hallitustunnustelut ajautuivat heti kaaokseen

Hallituksen muodostaminen Hollantiin on alkanut vaikeasti. Eräänlaiseen hallitustunnustelijan rooliin nimitetty senaattori erosi tehtävästään maanantaina petosskandaalin takia.

Geert Wildersin johtama laitaoikeistolainen Vapauspuolue voitti Hollannin parlamenttivaalit viime viikolla. Puolueen johtaman hallituksen kasaamisen on arvioitu olevan vaikeaa, sillä useimmat muista puolueista eivät halua sen kanssa samaan koalitioon.

Van Strien kiistää rikkoneensa lakia, mutta sanoo että syytöksistä syntynyt paine ja syytöksiin vastaaminen kunnolla eivät sovi yhteen hallitustunnustelijan roolin kanssa.

Van Strienin oli tarkoitus aloittaa maanantaina tapaamiset puoluejohtajien kanssa toimivan koalition löytämiseksi.

STT

Uuden-Seelannin oikeistohallitus aikoo kaataa historiallisen lain tupakan myyntikiellosta

Myös muut hallituspuolueet, populistinen Uusi-Seelanti ensin ja talouslibertariaaninen Act ovat sanoneet kumoamansa lain.

Kuusi vuotta maata hallinnut sosialistihallitus hyväksyi lain, jonka mukaan kenellekään vuoden 2008 jälkeen syntyneelle henkilölle ei saa myydä tupakkatuotteita.

Luxonin mukaan hallituksen päätavoite on inflaation hillitseminen ja korkotason laskeminen. Tupakan myyntikielto veisi valtiolta verotuloja ja synnyttäisi laajat, veroa tuottamattomattomat pimeät markkinat, hän perustelee aiettaan.

Kansanterveyden puolustajat pitävät uuden hallituksen suunnitelmia järkyttävinä. Uusi-Seelanti sai maailmanlaajuista mainetta olemalla ensimmäinen maa, joka kielsi tupakan myynnin.

Lähde: AFP

Britannia: Venäjä kärsinyt suurimmat tappionsa viime viikkoina

Venäjä on todennäköisesti kärsinyt sodan suurimmat tappionsa kuuden viime viikon aikana, kertoo Britannian sotilastiedustelu päivittäisessä raportissaan.

Brittitiedustelun mukaan Venäjän tappioiden keskiarvo on ollut marraskuussa 931 henkilöä päivässä, joka on suurin luku koko sodan aikana.
Lue koko juttu täältä.

Raja-Jooseppiin aseman aukioloaikana kaksi turvapaikanhakijaa

Kuva: Maija Keskisaari / Yle, ©Mapcreator.io | OSM.org | © MapTiler

Tänään maanantaina Raja-Jooseppiin on saapunut kaksi noin 30-vuotiasta miestä. Molemmat ovat kotoisin Jemenistä, ja he ovat hakeneet Suomesta turvapaikkaa.

Louhelaisen mukaan yli 90 prosenttia tulijoista on ollut nuoria miehiä.
Yle seuraa rajatilannetta tässä jutussa.

Poroja liikkeellä tavanomaista enemmän

Aikainen talvi on saanut porot liikkeelle etsimään parempia laitumia etelästä, tiedottaa Paliskuntain yhdistys.

Sulaan maahan satanut lumi aiheuttaa hometta ja jäätä, mikä saa porot liikkeelle. Poroja on nähty kaupunkialueilla ja muissa epätavanomaisissa paikoissa tavallista enemmän.

Paliskuntain yhdistys kehottaa erityiseen varovaisuuteen liikenteessä.

Suvi West on vuoden elokuvaohjaaja

Suvi West on vuoden elokuvaohjaaja 2023. Kuva: Linda Tammela / Yle

Suvi West on valittu vuoden elokuvaohjaajaksi. Palkinnon myönsi Suomen elokuvaohjaajaliitto SELO ja se jaettiin Audiovisuaalisen alan tekijöiden vuosijuhlassa.

SELO:n jäsenistö kuvasi perusteluissa, että West tekee kauniita ja koskettavia elokuvia aiheista, jotka ovat tärkeitä ja keskeisiä saamelaisille. Samalla ne lisäävät valtaväestön ymmärrystä alkuperäiskansan kulttuurista ja identiteetistä sekä suhteesta suomalaiseen yhteiskuntaan.

West palkittiin elokuvastaan Máhccan - Kotiinpaluu, joka kertoo saamelaisesineiden palauttamisesta. Elokuva sai maailman ensi-iltansa Toronton kansainvälisillä elokuvajuhlilla.

Vuoden elokuvaohjaaja on valittu vuodesta 2004.

Aiemmin palkinnon ovat saaneet muun muassa Juho Kuosmanen , Selma Vilhunen , Pirjo Honkasalo ja Aki Kaurismäki .

Poliisi ei aloita esitutkintaa lääkäreiden palkka-asiassa

Poliisi on saanut valmiiksi esiselvityksen, joka liittyy Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin lääkäreille maksettuihin liian suuriin palkkoihin.

Poliisi on todennut, ettei asiassa ole syytä epäillä rikosta, tiedottaa Oulun poliisilaitos.

Tänä syksynä yksityishenkilö pyysi Oulun poliisilaitosta selvittämään, ovatko Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiirin virkamiehet ja luottamushenkilöt syyllistyneet rikokseen, kun sairaanhoitopiiri maksoi osalle lääkäreistä enemmän palkkaa kuin olisi pitänyt.

Poliisi selvitti, onko syytä epäillä virkamiestä tai virkamiehiä virka-aseman väärinkäyttämisestä, virkavelvollisuuden rikkomisesta tai tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta.

SVT: Tesla haastaa Ruotsin valtion oikeuteen

Arkistokuvassa Teslan huoltokeskus Segeltorpissa Tukholman eteläpuolella. Kuva: Jessica Gow / AFP

Ruotsin yleisradioyhtiö SVT:n mukaan yhdysvaltalainen sähköautojen valmistaja Tesla on haastanut Ruotsin Kuljetushallituksen oikeuteen.

Teslan mukaan Ruotsin valtio on rikkonut lakia, sillä se ei ole varmistanut uusien Teslojen rekisterikilpien toimituksia maassa jo kuukauden ajan jatkuneiden lakkojen aikana.

Uusien autojen rekisterikilpien toimituksista vastaa Ruotsissa PostNord, jonka osakkeista valtio omistaa enemmistön.

PostNordin jakelutyöntekijät ovat liittyneet usean muun ammattiliiton mukana tukilakkoihin vaatimaan, että Tesla solmii Ruotsissa toimivien korjaamotyöntekijöidensä kanssa työehtosopimuksen.

Lakot ovat laajentuneet myös Ruotsin satamiin, joissa ahtaajat ovat lopettaneet Teslojen käsittelyn.

Teslan omistava miljardööri Elon Musk kutsui viime viikolla Ruotsin lakkoja mielipuolisiksi.

Helsingin raitioliikenteessä oli tänään poikkeuksia

Helsingin raitioliikenteessä oli tänään poikkeuksia, kertoi Helsingin seudun liikenne (HSL) viestipalvelu X:ssä. HSL:n mukaan poikkeuksia esiintyi linjoilla 1-10.

Häiriö johtui Kaupunkiliikenteen mukaan työkoneesta, jonka katolla ollut nosturi pudotti ajolangan lähellä Mannerheimintien ja Nordenskiöldinkadun risteystä.

Suomen ja Yhdysvaltojen puolustusyhteistyösopimuksen neuvottelut loppusuoralla

Sopimuksen hyväksyminen edellyttää eduskunnan suostumusta.

Tp-utva keskusteli myös itärajan tilanteesta, Venäjään liittyvistä kysymyksistä ja Venäjän hyökkäyssodasta Ukrainaa vastaan sekä käsitteli valmistelevasti siviili- ja sotilastiedustelun painopisteitä vuodelle 2024, tiedottaa Valtioneuvoston kanslia.

Hollannin hallitustunnustelut ajautuivat heti kaaokseen

Hallituksen muodostaminen Hollantiin on alkanut vaikeasti. Eräänlaiseen hallitustunnustelijan rooliin nimitetty senaattori erosi tehtävästään maanantaina petosskandaalin takia.

Geert Wildersin johtama laitaoikeistolainen Vapauspuolue voitti Hollannin parlamenttivaalit viime viikolla. Puolueen johtaman hallituksen kasaamisen on arvioitu olevan vaikeaa, sillä useimmat muista puolueista eivät halua sen kanssa samaan koalitioon.

Van Strien kiistää rikkoneensa lakia, mutta sanoo että syytöksistä syntynyt paine ja syytöksiin vastaaminen kunnolla eivät sovi yhteen hallitustunnustelijan roolin kanssa.

Van Strienin oli tarkoitus aloittaa maanantaina tapaamiset puoluejohtajien kanssa toimivan koalition löytämiseksi.

Uuden-Seelannin oikeistohallitus aikoo kaataa historiallisen lain tupakan myyntikiellosta

Myös muut hallituspuolueet, populistinen Uusi-Seelanti ensin ja talouslibertariaaninen Act ovat sanoneet kumoamansa lain.

Kuusi vuotta maata hallinnut sosialistihallitus hyväksyi lain, jonka mukaan kenellekään vuoden 2008 jälkeen syntyneelle henkilölle ei saa myydä tupakkatuotteita.

Luxonin mukaan hallituksen päätavoite on inflaation hillitseminen ja korkotason laskeminen. Tupakan myyntikielto veisi valtiolta verotuloja ja synnyttäisi laajat, veroa tuottamattomattomat pimeät markkinat, hän perustelee aiettaan.

Kansanterveyden puolustajat pitävät uuden hallituksen suunnitelmia järkyttävinä. Uusi-Seelanti sai maailmanlaajuista mainetta olemalla ensimmäinen maa, joka kielsi tupakan myynnin.

# data[].attributes.body
(Please see on kuutit blog dated 26 Elokuu, image for -si sana)

# data[].attributes.body
AIHE: DIABETES

https://diabeteslehti.diabetes.fi/blog/2019/10/23/kuka-sairastuu-diabetekseen-kuka-ei/

https://www.diabetes.fi/inspis/harrastukset_liikunta_kaverit/jaakiekkotahti_kaapo_kakko_elaa_unelmaansa

Diabetes on Suomessa tosi yleinen. Molemmat tyypit eli tyyppi 1 ja tyyppi 2 ovat yleisiä.

Tyyppi 1 voi olla kaiken ikäisillä ihmisillä, vauvasta vanhukseen. Siihen sairastutaan yleensä alle 20-vuotiaana, mutta siihen voi sairastua myös aikuisena. Tyyppi 1 tarkoittaa, että keho ei tuota ollenkaan insuliinia. Se on autoimmuunisairaus.

Kukaan ei vielä tiedä, miksi 1-tyypin diabetes puhkeaa. Tutkijat olettavat, että se johtuu viruksesta. Viruksen takia haiman beta-solut tuhoutuvat. Tyypin 1 diabetes ei koskaan johdu elintavoista. Jos tyypin 1 diabetesta ei hoideta insuliinilla, siihen kuolee nopeasti.

Tyyppi 2 on yleinen keski-ikäisillä. Siihen sairastutaan yleensä yli 50-vuotiaana, mutta siihen voi joskus sairastua myös nuorena. Tyyppi 2 tarkoittaa, että keho ei pysty käyttämään omaa insuliinia tarpeeksi hyvin.

2-tyypin diabetes voi johtua elintavoista. Jos ei liiku tarpeeksi ja syö liikaa, on iso riski sairastua tyypin 2 diabetekseen. Ylipaino lisää riskiä. Joskus tyypin 2 diabetes voi kuitenkin puhjeta, vaikka eläisi terveellisesti. Se johtuu geeneistä. Tyypin 2 diabetesta hoidetaan muuttamalla elintapoja, lääkkeillä ja joskus insuliinilla.

Harjoitellaan diabeteksen hoitovälineitä suomeksi!

Suomessa verensokeri kerrotaan mmol/l eli millimoolia litrassa. Diabeetikolla hyvä verensokeri on 4-8. Ruokailun jälkeen verensokeri saa nousta hetkeksi vähän korkeammalle. Terveillä ihmisillä verensokeri on yleensä 4-6.

Matala verensokeri eli hypoglykemia on silloin, kun verensokeri on alle 4. Silloin pitää syödä hiilihydraatteja.

Korkea verensokeri eli hyperglykemia on silloin, kun verensokeri on yli 10. Silloin pitää laittaa insuliinia.

# data[].attributes.body
MIKÄ ON E-RESEPTI?

E-resepti tai eresepti on sähköinen resepti. Se on kokonaan netissä, eli potilas ei saa reseptiä paperilla.

Potilas näkee kaikki omat reseptit omakanta-palvelusta netissä.

Kun potilas menee apteekkiin, hän antaa työntekijälle sairausvakuutuskortin eli Kela-kortin tai henkilöllisyystodistuksen. Sen tarkastamalla työntekijä näkee potilaan reseptit tietokoneelta.

Myös sairaanhoitaja näkee potilaan reseptit tietokoneelta, kun potilas kertoo hänelle henkilötunnuksen.

Eresepti on voimassa yleensä kaksi vuotta. Se tarkoittaa, että kahden vuoden aikana ei tarvitse käydä uudestaan lääkärillä. Lääkettä voi siis hakea monta kertaa uudestaan. Reseptissä voi lukea, kuinka monta kertaa lääkettä voi hakea uusimatta reseptiä.

# data[].attributes.body
https://uusikielemme.fi/

http://www04.edu.fi/suomeaolehyva/soh1/soh1-kpl13-h5.htm

# data[].attributes.headline
25 ELOKUU, SPOKEN SKILLS VASTAUKSIA, -MA FORM, VTP 6

# data[].attributes.subject
25 ELOKUU, SPOKEN SKILLS VASTAUKSIA, -MA FORM, VTP 6

# data[].attributes.body
image: virtsatie (please see own file)

https://www.terveyskirjasto.fi/snk05090

# data[].attributes.body
näytepurkki

pissanäyte / virtsanäyte

pissata / virtsata

keskipissa / keskivirtsa

pönttö (vessanpönttö)

pesuohjeet

näytteenotto-ohje

alapää

# data[].attributes.headline
23 ELOKUU, -US, -YS, -OS, -ÖS, -ES               (Liisan Class)

# data[].attributes.subject
23 ELOKUU, -US, -YS, -OS, -ÖS, -ES               (Liisan Class)

# data[].attributes.headline
23 ELOKUU, TEE KONDITIONAALI (LIISAN CLASS)

# data[].attributes.subject
23 ELOKUU, TEE KONDITIONAALI (LIISAN CLASS)

# data[].attributes.body
Tee konditionaali. Käytä eri persoonia!

ajaa parta
annostella
auttaa
hakea
harjata
huuhdella
jakaa
kammata
kertoa
kiertää
kirjata
kuivata
kutsua
kuunnella
kääntää
laittaa
leikata
levittää
lääkitä
mitata
ottaa verikoe
pedata
peseytyä
pestä
pitää seuraa
purskuttaa
pyyhkiä
ruokailla
seurata
taluttaa
tehdä
tukea
tyhjentää
työntää
täyttää
vaihtaa
valvoa
viedä

# data[].attributes.headline
20 ELOKUU, VERBITYYPI 6 (CONTINUATION for TEHTÄVÄ)

# data[].attributes.subject
20 ELOKUU, VERBITYYPI 6 (CONTINUATION for TEHTÄVÄ)

# data[].attributes.body
Tehtävä:

1. Etsi verbityyppi 6 seuraavista otsikoista (topics). Mikä on perusmuoto?

# data[].attributes.body
Verbityyppi 6 (-eta -etä)

Verb type 6 is a small group of verbs. Four verbs are important: TARJETA, KYETÄ and PAETA and pareta (the infinitive is not used), but the conjucation is. you may need also PUHJETA.

*They are all written in the Quizlet with capital letters.*

# data[].attributes.body
Onko väittämä oikein vai väärin? Korjaa väärä väittämä.
Saapuminen Suomeen | oikein | väärin | korjattu
Aras on kurdi. |  |  |
Hän on yli 20-vuotias. |  |  |
Suomi on kaukana Kurdistanista. |  |  |
Suomalaisesta kulttuurista |  |  |
Aras haluaa unohtaa oman kulttuurinsa. |  |  |
Hän ymmärtää, että suomalaiset eivät halua tutustua uusiin ihmisiin. |  |  |
Yksinäisyyttä ja rasismia |  |  |
Aras kertoo, että maahanmuuttajat haluavat asua yksin. |  |  |
Hänen mielestään Suomessa on rasismia. |  |  |
Hän ymmärtää, miksi jotkut suomalaiset demonstroivat |  |  |
maahanmuuttajia vastaan. |  |  |
Mautonta ruokaa |  |  |
Hän on sitä mieltä, että suomalainen ruoka on liian rasvaista ja tulista. |  |  |
Kilttejä koiria |  |  |
Kurdistanissa koirista ei pidetä hyvää huolta. |  |  |
Suomessa koirat eivät yleensä ole aggressiivisia. |  |  |
Meri ja lunta |  |  |
Myös Kurdistanissa on paljon lunta talvella. |  |  |
Arasin mielestä on hauska tehdä lumiukkoja. |  |  |
Aras nauttii, kun saa olla meren äärellä. |  |  |
Suomen kieli |  |  |
Puistossa oli vihaisia koiria. |  |  |
Kirjastoystävä |  |  |
Kirjastoystävä tuli juttelemaan Arasin kanssa, koska Aras tarvitsi apua. |  |  |
Arasilla ja kirjastoystävällä on yhteinen harrastus. |  |  |
Tulevaisuuden unelmia |  |  |
Aras haluaa hoitoalalle töihin. |  |  |
Hän kunnioittaa iäkkäitä ihmisiä. |  |  |
Hän haluaisi vähintään kolme lasta. |  |  |
Terveiset suomalaisille |  |  |
Vihamielisyys tarkoittaa, että suhtautuu aggressiivisesti tai vihaisesti johonkin asiaan. |  |  |
Terveiset Suomeen muuttaville |  |  |
Älä anna periksi tarkoittaa samaa kuin älä yritä. |  |

VAUSTAUS (own file)

# data[].attributes.headline
19 ELOKUU, ARMAGAN TEXTI, KYSYMYSIA JA VAUSTAUS

# data[].attributes.subject
19 ELOKUU, ARMAGAN TEXTI, KYSYMYSIA JA VAUSTAUS

# data[].attributes.body
Avoimet kysymykset

1. Mistä Armagan tykkää Suomessa?

2. Mistä Armagan ei tykkää Suomessa?

3. Mitä tarkoittaa tasa-arvo?

4. Mitä Armagan kertoo Afganistanista?

5. Mitä kaikkea Armagan harrastaa?

6. Miten talvi on erilainen Afganistanissa kuin Suomessa?

7. Miksi Armaganin isä ei pidä koirista?

8. Mitä Armagan tekee suomalaisen kaverinsa kanssa?

VASTAUS
1. Mistä Armagan tykkää Suomessa? -rauhallinen maa. -Suomessa on turvallista asua. -Talvi oli minulle uusi kokemus, ja se tuntui aluksi oudolta. -Pidan suomen saastaa. Pidan paljon saunomisesta.
2. Mistä Armagan ei tykkää Suomessa? -Mutta en pida pimeasta talvesta.
3. Mitä tarkoittaa tasa-arvo? - Suomessa ihmiset saavat ajatella vapaasti. Kaikki voivat opiskella ja tehda toita. - Suomessa kukaan ei häiritse kavereitaan tai naapureitaan. -Kaikilla on sama laki, miehillä, naisilla, suomalaisilla ja maahanmuuttajilla.
4. Mitä Armagan kertoo Afganistanista? -Afganistanilainen kulttuuri on erilainen kuin suomalainen. -Afganistanissa perhe määrää paljon. Perhe voi määrätä, kenen kanssa nuori menee naimisiin. Perhe voi määrätä myös, minkälaisia ratkaisuja nuori tekee elämässään. Afganistanissa tytöillä on vähemmän mahdollisuuksia kuin pojilla. Kaikki tytöt eivät pääse kouluun, eivätkä töihin kodin ulkopuolelle. Afganistanissa tytöt eivät saa päättää elämästään itse.
5. Mitä kaikkea Armagan harrastaa? Nyt pidän enemmän suomalaisesta ruoasta kuin afganistanilaisesta. Lempiruokani Suomessa on kala.Käyn paljon kuntosalilla. Harrastan myös uimista ja kävelyä. Pidän lukemisesta. Luen kirjoja suomen ja darin kielellä Pidän paljon saunomisesta. Kun menin ystäväni kanssa ensimmäistä kertaa uimahalliin, meillä oli uimahousut jalassa saunassa.
6. Miten talvi on erilainen Afganistanissa kuin Suomessa? Afganistanissakin talvet ovat kylmiä, mutta eivät niin kylmiä kuin Suomessa. Joskus Afganistanissa satoi melkein yhtä paljon lunta kuin Suomessa.

TEHTÄVÄ: (check own file for the activity)
Muuta seuraavien virkkeiden sanat perusmuotoon.

1. Suomessa kukaan ei päätä asioita toisen puolesta.

2. Kun asuin vastaanottokeskuksessa kävelin usein Esplanadin puistossa.

3. Olen käynyt Korkeasaaressa ja nähnyt siellä samoja eläimiä kuin kotimaassani.

# data[].attributes.headline
18 ELOKUU, KESKIVIIKO  (medical related - sanatyypi) HEIDIN CLASS

# data[].attributes.subject
18 ELOKUU, KESKIVIIKO  (medical related - sanatyypi) HEIDIN CLASS

# data[].attributes.body
H1 | Partitiivi |
surullinen lääkäri | nen, uusi i-sana | surulliseen lääkäriin | surullista lääkäriä |
pieni leikkaus | hi-li-ni-ri, us-sana | pieneen leikkaukseen | pientä leikkausta | minor operation
hidas syke | as ja e-sanat | hitaaseen sykkeeseen | hidasta sykettä | slow heart rate
vaarallinen toimenpide | nen ja e | vaaralliseen toimenpiteeseen | vaarallista toimenpidettä | dangerous invasive procedure
raitis ilma | is- ja helppo | raittiiseen ilmaan | raitista ilmaa | fresh air
mieto unilääke | helppo ja e-sana | mietoon unilääkkeeseen | mietoa unilääkettä | mild sedative
toinen siipi | nen ja vanha i-sana | toiseen siipeen | toista siipeä | second wing
terve potilas | e ja as | terveeseen potilaaseen | tervetta potilasta | healthy patient
kaunis työvaate | is ja e | kauniiseen työ-vaat-tee-seen | kaunista työvaatetta |
voimakas kipu | as ja helppo | voi-mak-kaa-seen kipuun | voimakasta kipua | acute and sharp pain
kallis lääkitys | is ja ys | kalliiseen lääkitykseen | kallista lääkitystä | expensive medication
ensimmäinen kerros | nen ja os | ensimmäiseen kerrokseen | ensimmäistä kerrosta | first floor
julkinen sairaala | nen ja helppo | julkiseen sairaalaan | julkista sairaalaa | public hospital
suuri terveyskeskus | hi-li-ni-ri ja us | suureen ter-veys-kes-kuk-seen | suurta terveyskeskusta | big/large health center
vuotava haava | helppo | vuotavaan haavaan | vuotavaa haavaa | bleeding wound

# data[].attributes.headline
18 ELOKUU, PERUSMUOTO JA SANATYPPI (Heidin Class)

# data[].attributes.subject
18 ELOKUU, PERUSMUOTO JA SANATYPPI (Heidin Class)

# data[].attributes.body
Mikä on sanan perusmuoto ja sanatyyppi?

| päätteet | perusmuoto = basic form | sanatyyppi
sairas |  |  | as
kuumetta | P | kuume | e
lääkäri-ssä | H2
lääkärissä
lääkäreissä | lääkäri | i-sana uusi
verikoetta | P | verikoe | e-sana
veren | G | veri | hi-li-ni-ri
verenpainee-si | sinun | verenpaine | e
potilaana | na (vanha hiiri) | potilas | as
kipsiä | P | kipsi | i-sana uusi
kallis-ta | P | kallis | is-sana
Suomessa | H2 | Suomi | vanha i-sana
sairauksia | Mon. P | sairaus | us-sana
lääkke-i-tä | mon P. | lääke | e-sana
terveystarkastus |  |  | us-sana
huolissasi | -ssa-si | huoli | hi-li-ni-ri
rokotuksia | mon. P | rokotus | us-sana
alkoholia | p | alkoholi | i-sana uusi
vitamiineista (vitamins) | mon. + H3 | vitamiinista (vitamin)
pankista
| i-sana uusi

Astma (Hoidetaan suomeksi sivut 148-149)

Quizlet: https://quizlet.com/_a2mm74?x=1jqt&i=mssil

oireet – oire t-monikko

normaalia -normaali – P

oireita – oire – monikko – P

lääkkeitä -lääke -monikko P

vuodessa vuosi – H2

astmaoireiden -astmaoire – Monikon G

hengitys

vaikeita -vaikea – Mon P

keuhkoputki

tulehdussairaus

tulehdus

sairaus

erilaisille – erilainen – mon + H4

ärsykkeille – ärsyke – mon + H4

pakkanen

fyysinen

rasitus

voimakkaat -voimakas – monikko -T

kemikaalit – kemikaali -monikko t

vinkuminen

hengenahdistuskohtaus – us

henki

ahdistus

kohtaus

ohjaus

hengitystie

rakenne

lääkkeet lääke – monikko-t

tunnistaminen

# data[].attributes.body
Mikä sanatyyppi?

e-sana | nen-sana | i e | hi-li-ni-ri | as | in
lääkeaine
aste
ulostusnäyte | massiivinen
riippuvainen | sappi
arpi
tuki | ääni
kuori
huoli | rengas
älykäs
lammas | hälytin
suojain

|  | partitiivi | Hiiri 1 | Hiiri 3
huoli | a worry | huolta | huoleen | huolesta
massiivinen | massive | massiivista | massiiviseen | massiivisesta
suojain | productive device | suojainta | suojaimeen | suojaimesta
tuki k- | a support | tukea | tukeen | tuesta
lääkeaine | medicament | lääkeainetta | lääkeaineeseen | lääkeaineesta
lammas mm-mp | a sheep | lammasta | lampaaseen | lampaasta
sappi pp-p | bile | sappea | sappeen | sapesta
ääni | voice, sound | ääntä | ääneen | äänestä
arpi p-v | a scar | arpea | arpeen | arvesta
hälytin t- tt | an alarm | hälytintä | hälyttimeen | hälyttimestä
rengas ng- nk | a tire | rengasta | renkaaseen | renkaasta
ulostusnäyte t-tt | fecies sample | ulostusnäytettä | ulostusnäytteeseen | ulostusnäyteest’ä
kuori | a peel | kuorta | kuoreen | kuoresta
aste | a degree | astetta | asteeseen | asteesta
älykäs k-kk | smart, intelligent | älykästä | älykkääseen | älykkäästä

# data[].attributes.headline
16 Elokuu,  A REVIEW ON -KPT- (Heidin Class)

# data[].attributes.subject
16 Elokuu,  A REVIEW ON -KPT- (Heidin Class)

# data[].attributes.body
Mikä sanatyyppi?

e-sana | nen-sana | i e | hi-li-ni-ri | as | in
lääkeaine
aste
ulostusnäyte | massiivinen
riippuvainen | sappi
arpi
tuki | ääni
kuori
huoli | rengas
älykäs
lammas | hälytin
suojain

|  | partitiivi | Hiiri 1 | Hiiri 3
huoli | a worry | huolta | huoleen | huolesta
massiivinen | massive | massiivista | massiiviseen | massiivisesta
suojain | productive device | suojainta | suojaimeen | suojaimesta
tuki k- | a support | tukea | tukeen | tuesta
lääkeaine | medicament | lääkeainetta | lääkeaineeseen | lääkeaineesta
lammas mm-mp | a sheep | lammasta | lampaaseen | lampaasta
sappi pp-p | bile | sappea | sappeen | sapesta
ääni | voice, sound | ääntä | ääneen | äänestä
arpi p-v | a scar | arpea | arpeen | arvesta
hälytin t- tt | an alarm | hälytintä | hälyttimeen | hälyttimestä
rengas ng- nk | a tire | rengasta | renkaaseen | renkaasta
ulostusnäyte t-tt | fecies sample | ulostusnäytettä | ulostusnäytteeseen | ulostusnäyteest’ä
kuori | a peel | kuorta | kuoreen | kuoresta
aste | a degree | astetta | asteeseen | asteesta
älykäs k-kk | smart, intelligent | älykästä | älykkääseen | älykkäästä

# data[].attributes.body
Kotitehtävät

Translate these sentences from English to Finnish. Try to pay attention to how to be polite in Finnish:

How may I help you?

Is doctor Hämäläinen available?

Could you spell your name, please?

Wait a moment, please.

Could you speak a bit more slowly, please?

Could you repeat that please?

When did you have the blood test?

How are you today, Mrs. Virtanen?

Would you like to leave a message?

Open your mouth, please.

Would you hold the line, please?

Who is your next of kin?
Could I have his phone number?

That’s settled then.

# data[].attributes.headline
13 ELOKUU, SANATYYPI KONJUGOIDA (HEIDIN CLASS)

# data[].attributes.subject
13 ELOKUU, SANATYYPI KONJUGOIDA (HEIDIN CLASS)

# data[].attributes.body
Mitä ryhmiä on kuvassa?

|e-sana|
verikoe*
näyte
avanne
| as-sana |
toipilas | kiuas
valas
hidas
| is |
valmis
|nen- sana|
munuainen
rauhanen

| hi-li-ni-ri |
suoni
sääri

|ie|
kylki

| si |
käsi
reisi

| P |                                    H1 |                                    H3 |
valas  | whale
avanne | ostomy | avannetta | avanteeseen | avanteesta
munuainen | a kidney | munuaista | munuai-se-en | munuaisesta
reisi | thigh | reittä | reiteen | reidestä
valmis | ready | valmista | valmiiseen | valmiista
suoni | blood vessel | suonta | suoneen | suonesta
näyte | a sample | näytettä | näytteeseen | näytteestä
luomi | mole, eye lid | luomea | luomeen | luomesta
kylki* | side | kylkeä | kylkeen | kyljestä
kiuas* | sauna stowe | kiuasta | kiukaaseen | kiukaasta
verikoe* | blood test | verikoetta | verikokeeseen | verikokeesta
hidas | slow | hidasta | hitaaseen | hitaasta
käsi | hand | kättä | käteen | kädestä
toipilas | convalescent, person recovering from sickness | toipilasta | toipilaaseen | toipilaasta

# data[].attributes.body
partitiivi | Hiiri 1 | Hiiri 3
punainen | red |  |  |
kirjaaminen | writing patient record|  |  |
jänne | a tendon |  |  |
tunne | a feeling (tuntea = to feel) |  |  |
nivelside | a ligament |   |  |
verenpaine | blood pressure |  |  |
lähde | resource of information |  |   |
kieli | a tongue, a language |  |  |
veri | blood |  |  |
suoni | blood vessel |  |  |
polvi | knee |  |  |
poski | cheek |  |  |
glugoosi | a glogose |  |  |