# data[].attributes.attachment_link.description
Access Google Forms with a personal Google account or Google Workspace account (for business use).

# data[].attributes.headline
Тема : Річ Посполита.

# data[].attributes.subject
Тема : Річ Посполита.

# data[].attributes.body
Республіка Обох Націй, більше відома як Річ Посполи́та та Польсько-литовська Річ Посполи́та (лат. Res Publica, ст.укр. Рѣч Посполита, пол. Rzeczpospolita, лит. Abiejų Tautų Respublika) — східноєвропейська федеративна держава, що існувала протягом 1569–1795 років на теренах сучасних Польщі, України, Білорусі, Литви, Латвії, Молдови, південної Естонії та західної Росії.

Утворилася 1569 року внаслідок Люблінської унії, що об'єднала Королівство Польське та Велике князівство Литовське, Руське і Жемайтійське у Республіку Обидвох Націй. Очолювалася виборним монархом, який мав складений титул короля польського і великого князя литовського, Великого Князя Руського. Керувалася шляхтою різних національностей, що становила 10 % від усього населення держави. Шляхта вважалася джерелом влади і втілювала її демократичним шляхом через вибори до парламентських, представницьких та місцевих органів: сейму, сенату, сеймиків тощо. Мала високий рівень децентралізації управління. Столиця розташовувалася у Кракові (до 1596) і Варшаві (після 1596).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Республіка Обох Націй, більше відома як Річ Посполи́та та Польсько-литовська Річ Посполи́та ( лат. Res Publica , ст.укр. Рѣч Посполита, пол. Rzeczpospolita , лит. Abiejų Tautų Respublika ) - східноєвропейська федеративна держава, що існувала протягом 1569- 1795 років на теренах сучасних Польщі, України, Білорусі, Литви, Латвії, Молдови, південної Естонії та західної Росії.

Одна з найбільших держав континенту в ранньому новому часі. В першій половині XVII століття, в добу своєї могутності, охоплювала територію близько 990 тисяч км², на якій мешкало до 11 млн осіб різних національностей та конфесій. Декларувала свободу віросповідання актом Варшавської конфедерації 1573 року, проте протягом усього існування держави домінантну позицію в ній займала Католицька церква. В елітарній культурі панували латинська і польська мови, а також ідеологія сарматизму. Вела перманентні війни із сусідами: Московією на сході, Швецією на півночі, Османською імперією та Кримським ханством на півдні.

Історично правильна назва держави - Республіка Обох Націй (пол. Rzeczpospolita Obojga Narodów, Rzeczpospolita Korony Polskiej і Wielkiego Księstwa Litewskiego, лит. Abiejų Tautų Respublika), походить від назви започаткованої Люблінською унією 1569 р. спільної польської (пол. Korona Królestwa Polskiego, укр. Корона Польського Королівства) і литовської (лит. Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė, укр. Велике Князівство Литовське) держави, федеративної аристократичної монархії, що існувала від 1569 р. до 1795 р., коли відбувся її Третій поділ. Скорочена, інколи прийнятна назва Річ Посполита ( пол. Rzeczpospolita , укр. Республіка) походить з латини від Res Publica, що перекладається, як Річ Всенародна (Посполита), а при написанні одним словом Respublica - Республіка.

У польській мові слово Rzeczpospolita в значенні Республіка вживається до всіх польських держав з республіканською формою правління, та деяких історичних республік, як то Венеціанська республіка - Rzeczpospolita Wenecka, у всіх інших випадках використовується слово Republika.

У литовській історіографії вживається назва - Республіка Обидвох Народів, лит. Abiejų Tautų Respublika.

В українській та білоруській мовах і, відповідно, в історіографіях цих країн нині назва Річ Посполита вживається виключно до Речі Посполитої (1569-1795). Іноді назва Друга Річ Посполита вживається стосовно Польської Республіки (1918-1939), проте всі інші польські держави, що мають у своїй назві ( пол. Rzeczpospolita ) в українській мові звичайно звуться Республіками.

Назва Річ Посполита Обох Народів (польск. Rzeczpospolita Obojga Narodów) поширилася після публікації 1967 року однойменної історичної трилогії польського письменника Павла Ясениці.

1569: Люблінська унія - утворення Речі Посполитої, федеративної виборчої монархії.

1572: смерть короля Сигізмунда ІІ Августа.

1573: Перші вибори короля (кандидати - французький принц Генріх ІІІ Валуа, московський цар Іван Грозний, московський царевич Федір, австрійський ерцгерцог Ернст Габсбург та шведський король Юхан ІІІ Ваза). 11 травня обрано Генріха Валуа, який підписав Генріхові артикули, Pacta conventa, postulata polonica, розширивши тим самим шляхетські привілеї та вольності (Золота вольность).

1573: Варшавська конфедерація, свобода сповідання.

1588: 3-й Литовський статут

1596: Берестейська унія, перехід Київської митрополії Константинопольського патріархату під юрисдикцію Риму.

1648-1657: Повстання Хмельницького.

1658: Гадяцький договір з козаками, проект Речі Посполитої трьох народів (Польщі, Литви і Русі).

1768: - Варшавський договір між Російською імперією та Річчю Посполитою

1772: 1-й поділ Речі Посполитої.

1791: Конституція 3 травня.

1793: 2-й поділ Речі Посполитої.

1795: 3-й поділ Речі Посполитої.

Правителі Речі Посполитої носили офіційний титул "король польський, великий князь литовський, великий князь руський, прусський, мазовецький, жемайтійський".

Найвищим законодавчим органом держави був з'їзд шляхти - сейм або сойм, що обирав короля. В період між сеймами король керував державою разом і за згодою з обраною сеймом Радою резидентів.

Під час ухвалення рішень сеймом існувало право "ліберум вето" - кожний з учасників сейму міг накласти вето на прийняття певного рішення вимовивши слова "Не позвалям" (Не дозволяю). 3 другої половини XV ст. в Польщі усталилася двопалатна структура сейму, що складався з двох палат - сенаторів і послів; остання репрезентувала шляхту - виборців. На елекційних сеймах сенат засідав у великому королівському наметі, що звався шопою, а посли воєводств і земель - на майдані, оточеному ровом, так званому Колі. Присутня на елекції шляхта, участь якої у виборах не обмежувалася, збиралася в окремих наметах, поза Колом. Зокрема, від шляхти правобережних воєводств, враховуючи послів, присутніми на елекції 1632 р. було 186 осіб.

Велике князівство Литовське зберігало певну автономію у складі Речі Посполитої (мало свої органи адміністративного управління, військо, фінанси, судочинство велося на засадах Литовських статутів).

У суспільстві Речі Посполитої тих часів людей визначали за багатьма факторами. Серед інших це походження і належність до певної суспільної верстви, достаток, віра, народ і мова та інші. За походженням людей ділили на благородних (шляхту) і неблагородних. Серед віровчень виділяли - християн, юдеїв, магометан (мусульман) і язичників. Також важливе значення в суспільстві Речі Посполитої мав поділ на народи - поляки, русини (русь), литовці (литвини), жмудь, євреї (жиди), німці, греки, вірмени, татари, волохи та ін. Шляхта розглядала себе як нащадка стародавнього племені сарматів. Іноземців - людей з інших (чужих) земель і країн визначали за тим, з якої землі вони походять і піддані якого правителя вони є.

У ранній співдружності Речі Посполитої не було домінування поляків або католицької релігії. Увібравши в себе Україну й уклавши конфедерацію з Литвою етнічні поляки перестали бути більшістю. Співдружність складалася з переважно чотирьох націй: литовців, поляків, білорусів та українців. Мешканців Великого Князівства Литовського часом називали "литвинами", а білорусів, як і українців, одночасно з тим "русинами".

На час укладання Люблінської Унії у 1569 р. загальна кількість населення становила 7 млн чоловік з яких близько 4,5 млн було етнічних поляків, 2 млн русинів (українців і білорусів), 0,75 млн литовців і 0,7 млн євреїв. У 1618 році під час укладання Деулінського перемир'я кількість населення литовців, 0,75 млн прусів, 0,5 млн євреїв і 0,5 млн лівонців. Втрачаючи території і населення під час кризи співдружності в 1717 році населення становило вже 9 млн. (4,5 млн поляків, 1,5 млн українців, 1,2 млн білорусів, 0,8 млн литовців, 0,5 млн євреїв, 0,5 млн інших національностей).

До Реформації до шляхти належали як католики так і православні. Однак після завершення Реформації у 1540-х роках і проголошення унії - всі люди грецької віри вважалися уніатами і мусіли коритись Римській курії. Таким чином православні і їхні громади, що відмовилися визнати унію і передати релігійні споруди у власність Риму, виявилися поза законом. Це, з одного боку, спричинило масовий перехід руської шляхти в католицьку віру, а з другого боку, викликало масовий протест людей, переважно неблагородних верств населення, що фактично відмовилися визнати унію.

У Польсько-Литовській Речі Посполитій політичний анархізм був одним з провідних ідеалів шляхетської демократії. Її девіз - пол. "Nierządem Polska stoi" ("Польща тримається непорядком") - містить парадокс, яким захоплювався б сам Прудон. На відміну від сусідніх держав, де на той час сформувався монархічно-централістський тип влади, закони і практики Речі Посполитої були натхнені глибоко вкоріненою вірою в суверенітет окремого феодала на своїй території. В польській патріотичній літературі, цей феномен, часто представлений як виняткова для тієї доби відданість ідеалам свободи індивіда та громадянської свободи. Насправді, широкі права, якими користувалась шляхта, не поширювались на інші верстви населення, передовсім, основну частину населення - селянство, котре було позбавлене будь-яких особистих прав і зазнавало примусової деградації через закони про пропінацію.

Досить доречно, що основні конституційні права, які начебто керували політичним життям Польсько-Литовської держави, були цілком суперечливі. І справді, про точний характер унії сперечалися протягом усього її існування. Згідно з Люблінською унією, пункти якої польські правники вважали за священні, окремі суверенітети Королівства Польського і Великого князівства Литовського були добровільно ліквідовані 1569 року і назавжди поєдналися в нову суверенну сутність - об'єднану Rzeczpospolita. Всі закони, які суперечили унії, були скасовані. Але згідно з Третім Литовським статутом 1588 року окреме існування Великого князівства Литовського зберігалося непорушним, а всі закони, які суперечили цьому статутові, зокрема кілька пунктів Люблінської унії, були проголошені нечинними. Хоч як подивитись на це питання, а ситуація була абсурдна. Проте ніхто не зробив ніякої спроби прояснити ситуацію. І Люблінська унія, і Третій Литовський статут зберігали юридичну чинність аж до кінця XVIII століття. Важко сказати, що знав або думав про цю проблему пересічний громадянин, проте ясно що тим часом, як більшість польських шляхтичів з королівства вважали унію за обов'язкову, меншість їх литовських колеґ і далі наполягали на окремому статусі Великого князівства. В такому світлі можна було б стверджувати, що конституційна унія Польщі і Литви була, власне, реалізована тільки 1791 року, коли згідно з Конституцією 3 травня була врочисто проголошена Rzeczpospolita Obojga Narodów.

Основною одиницею політичного життя в Польсько-Литовській державі був сеймик. Сеймик викристалізувався в XV столітті з попередніх форм зборів, що їх організовувала шляхта, здебільшого для військових цілей, і став постійною консультативною інституцією в усіх провінціях королівства, а згодом і Речі Посполитої. Вирішальною миттю в історії сейму був 1454 рік, коли на початку другої Тевтонської війни король у Нешаві визнав принцип, що він ані скликатиме військо, ані підвищуватиме податки без попередньої консультації зі шляхтою. Відтоді шляхта кожної провінції збиралися досить часто для вирішування своїх політичних і законодавчих справ та оцінки політики короля. Коли згодом були створені загальний сейм і коронний суд, кожен сеймик призначав своїх представників для обстоювання власних інтересів у процесі діяльності центральних законодавчого й судового органів. У XVI столітті відбувалися чотири різні форми засідань, інколи одночасно, інколи окремо. Sejmic poselski скликали для вибору двох послів, які мали передати "інструкції" шляхти даної провінції сеймові; sejmic deputatski обирав двох депутатів, які мали служити в коронному суді; sejmic relacyjny збирався для розгляду рапортів та рекомендацій сейму і вжиття доречних заходів; sejmic gospodarski збирався для вирішення торговельних і фінансових справ провінції та виконання постанов сейму, які стосувалися податків, військової служби й володіння землею. Наприкінці нарад сейм ухвалював свої лат. , постанови, що мали повний правовий авторитет на території, на яку поширювалася компетенція сеймику. Ці постанови не вимагали згоди короля.

На основі цих інституцій, шляхта вважала себе за найвищу владу в державі і вважала, що сеймики становлять головну гілку законодавчого процесу. Інтереси центрального уряду становили тільки один з аспектів нарад шляхти, і не конче найважливіший. Пропозиції короля, сейму й державних урядовців шляхта приймала з великими засторогами про сферу власної компетенції й не почувалася зобов'язаною коритися їм або дотримуватися їх. Від послів сподівалися, що вони твердо дотримуватимуться даної їм інструкції, й вимагали присягнути "Всемогутньому Богові, в Трійці єдиному", що вони "боронитимуть свободу" й не допустять "законів, які суперечать інструкціям".

Сейм як інституція сформувався пізніше, ніж сеймики, і в багатьох аспектах був підпорядкований їм. Він безперечно залежав від них у виконанні своїх постанов. За приклад для сейму правив досвід станових зборів Королівської Пруссії, що й далі збиралися після приєднання 1466 року цієї провінції до Польщі. Вперше сейм зібрався 1493 року в Кракові на вимогу короля як "парламент" королівства, приїхало тільки сорок обраних послів. Після 1569 року сейм був траснформований у спільні збори об'єднаної Речі Посполитої. Вони складалися з двох палат: сенату, що мав 140 членів, і палати послів, що складалася зі 170 послів: 112 від Королівства і 48 від Великого князівства.

За три століття свого існування сейм провів 230 сесій. 147 з них відбулося в Королівському замку у Варшаві, 38 - в Пйотркуві, 29 - у Кракові, 11 - в Гродні, 4 - в Любліні, 3 - в Торні, 2 - в Сандомирі, 2 - в Радомі і по одній сесії в кількох інших випадкових місцях.

Ставши обраним, новий король їхав до сейму, де слухав пропозиції шляхти про умови, на яких вона погодиться з його коронацією. 1573 року, після перших виборів короля, Генріха Валуа запропонували дев'ять таких умов. Протягом правління подальших королів ці Генріхові статті становили фіксований, ніколи не змінюваний договір про державний устрій. Шляхта наполягала серед іншого на своєму праві безперешкодно обирати короля в майбутньому незалежно від планів короля щодо своєї родини; на своєму праві схвалювати всі оголошення війни, всяке стягування податків, всі заклики до посполитого рушення; про реґулярні засідання сейму і про принцип толерантності, сформульований актом Варшавської конфедерації; про призначення шістнадцяти сенаторів-резидентів, які мають перебувати коло короля. Остання стаття проголошувала право шляхти на опір, ба навіть обов'язково непокори в разі, якщо король порушить свою присягу. 1576 року, під час других виборів, зі Стефаном Баторієм обговорили низку додаткових статей, що дістали назву pacta conventa, узгоджених пунктів. Протягом подальшої історії Речі Посполитої терміни pacta conventa і Генріхові статті вживали, не розрізняючи. Внаслідок, таких заходів короля Речі Посполитої призначали як довічного управителя, що працював на основі договору відповідно до правил фірми. Від коронації до могили він не міг мати жодних ілюзій, бо був слугою, а шляхта - його господарем.

Liberum veto сформувалося з дуже давнього коріння. То був механізм, завдяки якому кожен поодинокий шляхтич міг урвати засідання сейму, просто висловивши свою незгоду. Сила переконань, мовляв, потрібна одностайність, була така велика, що вважали за недоречне далі обговорювати питання, якщо якийсь єдиний голос вигукував "Veto" або "Nie pozwalam". Здебільшого, звичайно, такі вигуки призводили тільки до тимчасової затримки. Проте, досить часто, це ознаменувало кінець засідань сейму.

Принципи, що лежали в основі державного устрою Речі Посполитої, були відображені у сфері публічного права. На думку поляків, право, як і державний устрій, було надто неоціненнім добром, щоб віддавати його в руки виконавчої влади. Вважали, що у світі досконалої свободи бездумне функціонування організованих інституцій становитиме в тривалій перспективі більшу загрозу у формі несправедливості, ніж непоміркованість окремих індивідів. Отже, держава не повинна була накидати право. Справедливість мали утверджувати ті, чиї кривди були визнані в судах, інколи вся шляхта, діючи в унісон, але ніколи судовики чи королівські урядовці. Якщо це призводило до того, що в конкретних випадках доводилося чинити всупереч праву, таке зло вважали за невелике й незначуще. З позиції такого способу мислення, ті країни, яки призначили урядовців, що утверджують право й відповідальні перед державою, отримали невелику користь безперешкодного врядування в рамках права коштом постійної загрози для свободи своїх громадян. З цих причин у Польсько-Литовській державі ніколи не існувало чогось на кшталт Суду Зоряної Палати й ніколи не було опричнини на московський кшталт, і ніхто не міг би запровадити їх.

Як і в усіх середньовічних судах, компетентність різних судів була ретельно розмежована. Юрисдикція церковних судів поширювалась у цивільних і кримінальних справах на землі, кріпаків і духівництво церкви, а в духовних справах - на все населення. Тут діяло канонічне право. Юрисдикція маноріальних судів обмежувалася внутрішніми справами шляхетських маєтків, ці суди дотримувалися місцевого звичаєвого права. Юрисдикція міських судів обмежувалася територіями міст і вільними городянами. Тут діяли міські юридичні кодекси, що спиралися на німецьке Маґдебурзьке право. Юрисдикції єврейських судів поширювалася підлягали тільки суперечки між членами єврейського стану, її запроваджував кагал згідно з нормами єврейського права. Юрисдикція королівських судів поширювалася на землі, кріпаків і слуг корони, на суперечки між шляхтичами, на судові справи між представниками різних станів. На місцевому рівні sad ziemski і sąd grodzki були окружними судами, якими керували відповідно королівський староста і королівський каштелян. Крім того, відповідно до принципу правової автономії, кожен з великих державних урядовців мав свій суд для розгляду справ, які стосувалися його конкретної сфери. Отже, існували канцлерські суди, маршалківські суди, гетьманські суди, скарбові суди, а для королівського двору - sąd dworski. На найвищому рівні в XVI столітті створено пол. Refendarię koronną , апеляційний суд у справах, пов'язаних з державними урядовцями та орендарями коронних земель. Принаймні теоретично він давав королівським кріпакам певний доступ до правосуддя, в якому відмовляли церковним і панським кріпакам. Sąd wojewódzki розглядав нерозв'язані міжюрисдикційні суперечки. На найвищому рівні сейм зберігав право виконувати роль найвищого апеляційного суду. За такої фрагментованої системи юридичний фах, як і слід було сподіватися, досяг великого процвітання. Попри всю складність такої структури, обминути закони можна було дуже легко, надто шляхті. Шляхта була корпоративним працедавцем короля, а отже, і всіх державних урядовців. Шляхта могла легко знехтувати заклики церкви й мала особливий захист від переслідування з боку церковних судів у релігійних справах. Однією з причин своєрідного союзу шляхти з євреями була беззахисність єврейського стану перед примусом з боку шляхти. В містах шляхта не підлягала міським судам, а в своїх юридиках мала цілі ділянки, де вона та її люди перебували в безпеці від усякого втручання. В результаті в тих нечисленних містах, що зберегли незалежне існування, шляхта могла жити, будувати будинки, розважатися й загалом жити коштом міської громади, не платячи міських податків і не маючи великого страху перед утручанням.

Приватні війни точилися аж до кінця існування Речі Посполитої. В більшості випадків то були просто приватні вендети, спричинені, лат. amor et demon . Татарські наїзди, неоплачені вояки, розбишацтво й лихі сусіди були не менш звичайною справою, ніж пори року, і кожен намагався вберегтися від них по своєму.

У Середньовіччі шляхта сформувала ритуалізовану процедуру для проведення своїх вендет. Шляхтич, що почувався покривдженим, писав виклик, у якому докладно перелічував заподіяні йому шкоди і умови завдоволення своїх нарікань. Той виклик, пол. , нім. , лат. litterae diffifationis , був еквівалентний оголошенню приватної війни. Звичайно в ньому було сформульоване прагнення автора негайно домогтися справедливості, покаравши кривдника: спалити його дім та врожай і не заспокоїтися, аж поки загине кривдник чи він сам. Виклик подавали до земського суду, і возний мав доставити його кривдникові. Відтоді, якщо сформульовані у виклику причини видавалися обґрунтованими, всі дії вважали за цілком законні.

Досить дивно, що ідеалам польської шляхти властивий разючий присмак сучасності. За доби, коли більшість європейців вихваляли переваги монархізму, абсолютизму й державної влади, шляхетні громадяни Польсько-Литовської держави вихваляли свою "золоту свободу", право на опір, суспільний договір, свободу індивіда, принцип урядування за згодою, цінність покладання на власні сили. Ці концепції посідають провідне місце в ідеологіях сучасних ліберальних демократій. Годі, звичайно, уявляти собі, ніби шляхта плекала їх завдяки ранньому зацікавленню проґресивною політичною теорією, а не внаслідок стихійного прагнення зберегти свої давні привілеї. Але тут існує очевидний зв'язок. За європейськими стандартами, Річ Посполита є прикладом украй запізнілого розвитку. Спостерігачам доби Просвітництва погляди, які існували в Польщі, нагадували погляди диких середньовічних баронів. Але збіг поглядів польського шляхтича XVII- XVIII століть і ліберального демократа XIX- XX століть не просто випадковий. Він спричинений їхнім спільним прагненням боротися проти державної влади. З цієї причини, якщо не з якої іншої, можна сподіватися, що сучасний учений, досліджуючи історію Польсько-Литовської Речі Посполитої, може уникнути суто негативних суджень, походження яких можна безперечно простежити від ідеологів Просвітництва та "освічених" апологетів держав, які поділили Польщу.

Міста ніколи не відігравали надто великої ролі в польській культурі. Виникаючи в Середньовіччі, вони мали міцні німецькі зв'язки, тож історики протягом довгого часу просто вважали їх за колоніальні вирости на переважно сільській польській сцені. Миті процвітання в XVI й на початку XVII століть проминули так швидко, що полишили дуже мало тривких традицій. Подальший занепад міст був таким цілковитим, що не лишилося майже нічого, що могло б зацікавити сучасників. Проте міста - це важлива складова польської економіки та суспільства.

Потрібно брати до уваги, що, згідно з середньовічною традицією, місто - лат. , пол. - було радше правовим уявленням, ніж географічним явищем. Місто ні в якому розумінні не було еквівалентне тому, що нині можна було б назвати "міською територією". І справді, більшість земель у межах міст були присвячені сільському господарству, і зовні їх годі було відрізнити від навколишніх сіл. Тільки група будинків, церков, вулиць і муніципальних споруд у центрі міста мали виразно міський характер, і навіть там неодмінні садки, поля й дрібні володіння вражали б сучасне око своїм радше сільським характером, аж ніяк не пасуючи до міста. Місто, де-факто, було визначене на основі правових привілеїв, сформульованих у грамоті про надання міських прав, і аж ніяк не залежало від використання міських земель. Межі міста були визначені правом і становили виразно окреслену сферу юрисдикції, в межах якої король або патрон назавжди відступав свої колишні права міським судам. Ба більше, поступове збільшення імунітетів і поширення приватних юрисдикцій спричинилося до ситуації, коли кілька окремих міст співіснували в межах однієї міської конґломерації разом з численними туманно визначеними поселеннями й передмістями. Скажімо, до середньовічного міста Кракова не входили окремі міста Казимеж і Клепаж, зате входило багато квадратних кілометрів землі за межами міських мурів, і ті землі аж до нині зберегли свій переважно сільськогосподарський характер. Варшава складалася з двох міст: Старого Міста, заснованого 1300 року, і Нового Міста, заснованого 1412 року. Навколо цих обох міських осередків сформувалася сукупність різних королівських, церковних і приватних юрисдикцій, кожна з яких мала свої окремі закони та уряд. Випадковий спостерігач або географ бачив з церковного шпилю тільки безладно розкидані розпорошені групи будівель. А в очах правника ота безладність була б цілком зрозумілою завдяки невидимим демаркаційним лініям між численними юрисдикціями. Крім того, слід зазначити, що значна кількість ринкових міст і заможних сіл, що зовні могли дуже скидатися на містечка, не мали статусу міста. Не мавши патрона і грамоти про надання міських прав, вони не могли запропонувати своїм жителям соціальних, політичних і економічних переваг самоврядування й були підпорядковані власникові земель, на яких вони містилися.

Міське суспільство складалося з кількох окремих груп і верств. За тридицією, належність до міщан, тобто стану бюрґерів, обмежувалася християнами-платниками податків, що мали повні громадянські права, міщани становили від однієї до двох третин населення міста. Міщани виразно поділялися на пол. , або "олігархію", і простолюд, що формував пол. pospólstwo , або лат. communitas . У XVI столітті тогочасні коментатори часто говорили про три стани: сенат, що складався з міських радників, другий стан, що складався з міських урядовців, і третій стан, що складався з простолюду. Великі патриціанські родини, належні до першого й другого станів, здійснювали контроль над публічними посадами й торговельними підприємствами в містах, а їхні позики й послуги королівському дворові надавали їм політичного впливу, незалежного від шляхти. Натомість pospólstwo складалося з членів ремісничих цехів і купецьких братств. Вони вважали себе за охоронців міської демократії, якій, на їхню думку, нереґульована діяльність неліцензованих ремісників і майстрів загрожувала не менше, ніж зарозумілість патриціїв. Окрім міщанського стану був так званий плебс і євреї. В деяких містах плебс становив абсолютну більшість населення. До плебсу належала біднота, що не мала виборчих прав унаслідок своєї нездатності платити податки, а також усі ті міґранти, втікачі й випадкові робітники, що, не мавши постійного житла, не могли стати міщанами. Євреї становили окремий стан, поділ якого на патриціїв, платників податків і плебеїв майже віддзеркалював поділ, характерний для їхніх сусідів-християн.

Ремісничі цехи впливали на кожен аспект міського життя. Спершу сформовані для захисту економічних інтересів конкретних спеціалізованих професій, скажімо, золотарів і зброярів, вони поступово утвердили монопольний контроль над кожним фахом і ремеслом, а їхня діяльність поширювалась і на релігійну, відпочинкову, освітню, військову, а зрештою й на політичну сфери. У Кракові кількість цехів у XV столітті зросла від 24 до 60; в Торні 1650 року було 70 цехів; у Львові, за даними Lustracji 1661 року їх було 38. Кожен цех мав свій власний статут, свої власні закони і практики і здійснював контроль над усіма своїми членами. Суперечок про демаркаційні лінії було безліч. Війна між кравцями і кушнірами з приводу того, хто має шити хутряний одяг, тривала сторіччями. Поява художнього різьблення за доби Ренесансу призвела до тривалої суперечки між мулярами і художниками. Заворушення й бійки між зграями учнів раз по раз порушували спокій міських вулиць. Але, поставши перед зовнішнім тиском, цехи звичайно згуртовували лави. Надто обурювало їх зазіхання на принцип "закритого товариства" в межах міст, вони всякчас нарікали на євреїв, партачів і незаконних торговців, що, на їхню думку, підточували їхні засоби до існування. Створення конкурентних єврейських цехів у кожному з головних ремесел становило основну причину вимог позбавити євреїв права жити в містах.

Належність до цеху зумовлювала довічні зобов'язання. Цеховик молився в каплиці свого цеху, грав у оркестрі свого цеху й відвідував з усією родиною пол. , цеховий дім. Як учень майбутній цеховик жив і працював сім років у будинку свого майстра-ремісника, що безпосередньо відповідав за його навчання та поведінку. Замолоду його посилали на рік і шість тижнів у широкий світ, щоб він набув вправності у своєму ремеслі в якомусь далекому місті чи навіть у чужій країні. Зрештою, виготовивши свій пол. majstersztyk , майстерний виріб, як доказ своєї компетентності, він мав скласти іспит перед цеховим комітетом, і його приймали до цеху з усією належною помпою та церемоніями. Коли він отримував титул пол. towarzysza ( лат. , нім. ), від нього вимагали купити собі будинок у місті, оженитися, скласти присягу на вірність цехові й зареєструватись як повноправний громадянин. Дуже часто новому членові давали якесь характерне прізвисько, і тут цехові списки подають чимало прикладів грубого гумору: пол. (Мочиморда), пол. Kłopoczybaba (Клопочибаба), пол. Mokrowstał (Мокровстав), пол. Pierdzikrzyczywoł (Пердикричивіл). Відтоді він мав право промовляти на загальних зборах цеху, так званої пол. rozmowy porannej й подавати свій голос на виборах цехової старшини. В певному розумінні життя цехів було вкрай демократичним. Усі постанови ухвалювали спільно, спільно виконували всю роботу. Але в широкому розумінні можна вважати, що цехи діяли в дусі сектантства, сприяючи інтересам своїх членів, а не інтересам суспільства загалом. Саме тому на початку XVI століття Ян Остроруґ, каштелян, потім познанський воєвода і правник, намагався стримати розвиток цехів і радив скасувати їх.

Політичне життя в містах зосереджувалося навколо намагань стримати свавільні постанови міської ради. За давніх часів саме міська рада діяла як демократичний засіб обмеження повноважень wójta, тобто представника суверена, війта, і польські міста пережили ту саму класичну стадію, що виявилась уперше в середньовічній Італії, де popolo боровся з podestа. Але у Польщі верховенство війта було короткочасним, тож рада змогла утвердити свій контроль не тільки над законодавчими, а й над судовими та виконавчими органами самоврядування. Тому провідне становище тепер посідав не війт, а нім. Burgermeister , або пол. ( бурмистер), голова міської ради. Ба більше, патриціанські родини, що доробилися багатства за доби Ягелонів, були схильні перетворювати свої місця в міській раді у спадкові посади й керувати всіма виборами та призначеннями в місті завдяки різноманітним каналам патронату і непотизму. В XVI столітті ради втратили всі претензії на своє демократичне походження і сформували ядро елітарного, олігархічного істеблішменту. В такій ситуації цехи в кожному місті почали виступати проти війта. Наслідки тієї боротьби за характер влади були інші в кожному конкретному випадку, а в більшості приватних міст повноваження патрона зберігали свій верховний статус, незважаючи на ухвалені форми врядування. Проте у великих королівських містах у XVI столітті сформувалася розвинена система міської автономії, що існувала майже до кінця Речі Посполитої.

У багатьох польських містах головні інституції міського самоврядування були відображені в інституціях єврейського кагалу (громади), які звичайно функціонували паралельно з ними. Як і радники-християни в міській раді, єврейська старшина керувала замкненою виборчою системою, яка була ретельно витворена так, щоб увічнити владу її творців. У єврейських громадах кількість наділених виборчим правом платників податків і виборців відносно позбавленого виборчого права плебсу була ще менша, ніж у міщан-християн.

У питаннях права і устрою давні міста часто становили приклад для недавніх міських утворень. Бреслау запозичив "німецьке право" з Маґдебурґа, Краків - з Бреслау, а Львів - з Кракова. Грамоти про надання міських прав Хелмна (Кульма) в Королівській Пруссії і Ноймаркта (Шроди-Шльонської) в Силезії правили за місцеві приклади, на основі яких складали дальші грамоти. Постанови давніших судів, що діяли у великих містах, відомі як нім. або лат. , правили за прецеденти для судів у малих містах.

Багатонаціональний характер польських міст у минулому - факт, яким часто нехтують. Твердження, мовляв, головні міста Польсько-Литовської держави завжди були переважно польськими, - не менш абсурдні, ніж давніше упередження, згідно з яким їх вважали за суто німецькі. Насправді етнічний склад міського суспільства в Польсько-Литовській державі був украй складним і зазнавав постійних змін. Годі, звичайно, заперечити, що міста Силезії й Балтійського узбережжя, надто Бреслау, Штетин і Данциґ, мали, починаючи від XIII століття, переважно німецький характер. Проте цікаво з'ясувати, що міста середньовічної Малопольщі теж були здебільшого німецькі своїм характером, натомість міста Великопольщі, що були ближче до Німеччини, були переважно польські. В XIV столітті не тільки нім. , а й Бохню, Тарнув, Величку, Сандез, Сандомир, Люблін, Перемишль і навіть Львів заселили німці, натомість Познань і Бидґощ були здебільшого в руках поляків. Зате в XVI столітті, коли Краків швидко повернувся до польської культури, Познань перебувала під великим впливом лютеранської Реформації і ступила перші кроки на шляху онімечення. В 1530-х роках недільні служби в церкві Святої Марії в Кракові правили вранці польською мовою, а пополудні німецькою. Німецька мова була офіційною мовою краківських судів до 1600 року. А тим часом у Вільні представники чотирьох народів - литовці, поляки, русини і німці - по черзі очолювали цехи. У Львові надання міщанських прав лише римо-католикам заохочувало асиміляцію до польської культури. В цьому місті вірменська громада мала десь таку саму автономію, що й євреї. В XVII- XVIII століттях відбулися важливі зміни, бо польська шляхта навмисне прагнула привабити міських поселенців-німців у нові міста, де зароджувалася текстильна промисловість. Задля цієї мети були створені такі міста, як Равич ( 1638 року), Шліхтинґова і Шамоцин (Пфафендорф). Коли вдатись до найбільшого узагальнення, можна, напевне, сказати, що німецький елемент переважав у містах західних регіонів Речі Посполитої, натомість польський елемент переважав у містах тих східних і південних регіонів, де сільське населення було переважно литовським або руським. Єврейські громади міцно утвердились у містах на всій території Польщі.

Руїну міст Польсько-Литовської держави, як і економіки Речі Посполитої взагалі, набагато легше охарактеризувати, ніж пояснити. Почавши від 1648 року, армії напасників ненастанно плюндрували країну, надто під час Шведської війни в 1655-1660 роках і Великої Північної війни 1700-1721 років. Ті кілька міст, які уникли руйнування під час першого нападу, неодмінно ставали жертвами другого. Надто вразливі були містечка, яким бракувало засобів для належної оборони. Lustracje (огляди королівських маєтків), здійснювані після кожної війни, дають нам уявлення про погіршення умов 1661 року Спустошення середини XVII століття лишили неминущий слід. Із плином часу міста занепадали ще більше. Скоротилася торгівля. Зникло художнє меценатство. Абсолютна кількість міських жителів постійно зменшувалася, а кількість зареєстрованих громадян і вмілих ремісників зменшувалося відносно частки плебсу, бідноти і євреїв. Частка міського населення скоротилася до 15 %. Великі міста стали скидатися на містечка, а містечка поверталися до стану великих сіл, а то й міст-примар. Феномен занепаду міст Центральної і Східної Європи, проте його вияви в Польсько-Литовській державі були незвичайно тяжкі.

Причини занепаду, що їх пропонували історики, численні і різноманітні. Воєнні спустошення вочевидь були важливим чинником, який прискорив занепад, але самі по собі не можуть пояснити нездатності міст відродитися за мирних часів. Зменшення торгівлі теж мало справляти негативний вплив на процвітання міст, але не пояснює, чому так багато міст не спромоглися зберегти свою частку в тій торгівлі, яка ще існувала. Зміцнення меркантилістських держав на кордонах Речі Посполитої, мабуть, створювало, додаткову конкуренцію. Історики фінансів наголошували на знеціненні грошей Речі Посполитої й на пов'язаному з ним стрибку інфляції. Історики суспільства вказували як на причини занепаду міщанського стану то на замкненість стану євреїв, то на самовдоволеність шляхти. Але жодна з запропонованих причин не доходить до суті проблеми. Існували конфлікти між патриціатом і простолюдом, між городянами і плебсом; конфлікти релігійного і національного характеру, між католиками, протестантами, уніатами і православними, між поляками, німцями, русинами і литовцями; існував глибокий поділ між міщанами-християнами і євреями. Ґільдії та цехи були дуже фраґментовані на офіційні, неофіційні й національні сектори. У сфері політики міста були безборонні, - за доби свого процвітання вони не спромоглися здобути належного представництва в сеймі. Вони поступово стали жертвою різних форм експлуатації та утисків.

Спроби реформ мусили чекати аж до другої половини XVIII століття. Тієї пори величезна більшість з 1400 міст Речі Посполитої були невеличкими приватними адміністративними центрами з пересічною кількістю населення 750 чоловік, що жили переважно з сільського господарства. 1764 року з ініціативи сейму була створена низка комісій лат. boni irdinis (доброго порядку), які вивчали тяжке становище окремих міст і рекомендували вдосконалення. Водночас були скасовані центральні органи єврейської автономії, щоб зменшити рівень єврейського сепаратизму й створити єдиний міщанський стан. У наступні десятиріччя сформовано не менше двадцяти двох комісій, що інколи мали важливі наслідки. Якусь коротку мить здавалося, ніби міста Польсько-Литовської держави можна було б відродити до економічного процвітання й політичної незалежності. Відроджувалось інтелектуальне й мистецьке життя; знову почали споруджувати громадські будівлі; сини міщан цілими юрбами пішли до шкіл Комісії народної освіти й почали по-розумному цікавитися своїми правами і своїм майбутнім. Але то був ілюзорний тріумф. Після третього поділу 1795 року міста Польсько-Литовської держави були віддані на ласку держав, що ділили країну й мали власні традиції, які стосувалися належного місця міст у рамках політичного устрою, і ті традиції дуже відрізнялися від традицій Речі Посполитої.

Важливо звернути увагу, що саме в середині XVI ст. у військах по всьому світу, особливо у Європі починає запроваджуватись ручна вогнепальна зброя. Одними з перших, хто став масово озброювати вогнепальною зброєю свої війська були руські магнати на кордонах Речі Посполитої - Глинські, Вишневецькі і Острозькі. Саме ці війська стали тією основою, на якій зародилося Військо Запорізьке Низове (Запорізька Січ).

За правління Стефана Баторія, Сігізмунда ІІІ, Владислава IV, Яна II Казимира, Яна III Собеського, Августа II Річ Посполита вела безперервні війни проти Московської держави, Османської імперії, Швеції та багатьох інших країн Європи.

З кінця 16 століття у походах польського війська проти турків брали активну участь українські козаки, що іноді мало вирішальне значення для ходу війни ( Хотинська війна 1621 року, "Віденська відсіч" 1683 року).

Наслідком численних воєн, що їх вела Річ Посполита, було її ослаблення. В кінці 16 - 2-й половині 17 століття в країні загострилися класові суперечності, набрали масового характеру антифеодальні виступи селян і ремісників. В Україні та Білорусі широко розгорнулася боротьба народних мас за соціальне та національне визволення (селянсько-козацькі повстання під проводом К.Косинського ( 1591- 1593), Т.Федоровича ( 1630), І.Сулими ( 1635), К.Скидана ( 1637), Я.Острянина ( 1638) та ін.).

Наприкінці XVII ст. і особливо в першій половині XVIII ст. Річ Посполита переживала глибоку внутрішню кризу: занепадала торгівля і ремесло, втрачала силу королівська влада, зміцнювалася влада магнатів, зростала феодальна анархія і безправ'я населення. Спроба молодої польської буржуазії та передових кіл шляхти реформувати державний устрій Речі Посполитої у 2-й половині XVIII ст. зазнала протидії реакційної частини магнатів, яких ззовні підтримували Росія, Пруссія та Габсбурги. Внаслідок трьох поділів ( 1772, 1793 і 1795) Річ Посполита припинила існування. Правобережну Україну та Білорусь приєднано до Росії, Галичину - до володінь Габсбургів.

Опис тих часів можна знайти у творах багатьох письменників. Серед найвідоміших - українські Зінаїда Тулуб ( "Людолови"), Михайло Старицький ("Богдан Хмельницький"), польські Генрик Сенкевич ( "Вогнем і мечем", "Пан Володийовський" та ін.).

Гійом Левассер де Боплан.Description des contrées du Royaume de Pologne, contenues depuis les confins de la Moscowie, insques aux limites de la Transilvanie. (аудіокнига) (укр.)

Вінниченко О. О. Річ Посполита // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2012. - Т. 9 : Прил - С. - С. 225. - 944 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1290-5.

Гайдай Л. Історія України в особах, термінах, назвах і поняттях. - Луцьк : Вежа, 2000.

Довідник з історії України / за ред. І. Підкови та Р. Шуста. - К.: Генеза, 1993.

Дейвіс Н. Боже ігрище. Історія Польщі. - Основи, 2001.

Зашкільняк Л. О., Крикун М. Г. Історія Польщі: Від найдавніших часів до наших днів. - Львів, 2002. - 752 с.

Рад. енциклопедія історії України. - К., 1971. - Т. 3.

З історії польських крилатих гусарів. - К. : Дух і літера, 2012. - ISBN 978-966-378-260-7. Інформація про книгу в інтернет-магазині українського видавця.

Сікора Р. Крилаті гусари Яна Собеського. - К. : Дух і літера, 2013. - ISBN 978-966-378-311-6. Інформація про книгу в інтернет-магазині українського видавця.

Ptaśnik J. Miasta i mieszczaństwo w dawnej Polsce. - Краків, 1934.

# data[].attributes.attachment_link.title
Річ Посполита

# data[].attributes.attachment_link.description
Республіка Обох Націй, більше відома як Річ Посполи́та та Польсько-литовська Річ Посполи́та ( лат. Res Publica , ст.укр. Рѣч Посполита, пол. Rzeczpospolita , лит. Abiejų Tautų Respublika ) - східноєвропейська федеративна держава, що існувала протягом 1569- 1795 років на теренах сучасних Польщі, України, Білорусі, Литви, Латвії, Молдови, південної Естонії та західної Росії.

# data[].attributes.headline
1.Прочитайте параграф 20.2. Випишіть терміни фільварок , товарна продукція , шляхта , магнати , унія.3. Подумайте , чому в Речі Посполитій не склалися передумови для виникнення буржуазних відносин?4. Пригадайте з курсу історії України умови і наслідки Люблінської унії.

# data[].attributes.subject
1.Прочитайте параграф 20.2. Випишіть терміни фільварок , товарна продукція , шляхта , магнати , унія.3. Подумайте , чому в Речі Посполитій не склалися передумови для виникнення буржуазних відносин?4. Пригадайте з курсу історії України умови і наслідки Люблінської унії.

# data[].attributes.headline
2.Виконайте завдання:1. Чим було зумовлене поширення фільваркового господарства?2. Порівняйте становище магнатів і шляхти в Польщі.  

# data[].attributes.subject
2.Виконайте завдання:1. Чим було зумовлене поширення фільваркового господарства?2. Порівняйте становище магнатів і шляхти в Польщі.  

# data[].attributes.headline
3.Перегляньте відео , прокоментуйте , які наслідки Люблінської унії для Польщі , Литви , України

# data[].attributes.subject
3.Перегляньте відео , прокоментуйте , які наслідки Люблінської унії для Польщі , Литви , України

# data[].attributes.attachment_link.title
Люблінська унія 1569 Створення Речі Посполитої НМТ історія України @otaman2014

# data[].attributes.headline
5.  Виконайте тестові завдання .

# data[].attributes.subject
5.  Виконайте тестові завдання .

# data[].attributes.attachment_link.description
Access Google Forms with a personal Google account or Google Workspace account (for business use).

# data[].attributes.headline
4.Опрацюйте додаткову інформацію з теми;

# data[].attributes.subject
4.Опрацюйте додаткову інформацію з теми;

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1569 року у місті Любліні було довершено процес об'єднання земель Польської Корони та Великого Литовського Князівства в одну державу - Річ Посполиту. 28 червня прийнято постанову про укладення унії між двома державами. 1 липня посли коронного та литовського сеймів підписали акт про унію та склали присягу, а 4 липня польський король та великий литовський князь Зиґмунт ІІ Август підтвердив цей акт.
Польща та Литва до утворення Речі Посполитої
Після смерті короля Казимира ІІІ Великого (1370), який не залишив нащадків, Польща перейшла під владу його племінника угорського короля Людовіка (Лайоша) Великого з Анжуйської династії (1326-1382). Але і той не мав чоловічого нащадка. Після його смерті польська шляхта захотіла відновлення власної монархії й запросила на престол молодшу доньку Лайоша І, Ядвіґу (1371-1399), яку коронували у Кракові 16 жовтня 1384 року. Польські магнати поспішили одружити юну королеву з сином великого литовського князя Ольгерда Гедиміновича. Православний Яків (Ягайло) Ольгердович задля цього перейшов на католицизм. Уклавши 18 лютого 1386 року шлюб з Ядвігою, він був коронований 4 березня того ж року на краківському Вавелі і став польським королем Владиславом ІІ Ягайлом (Яґєллом), засновником Ягеллонської династії. Король і королева залишалися до смерті Ядвіґи співправителями.

Таким чином на заміну персональній унії Польщі та Угорщини прийшла Кревська унія, укладена між Польщею і Великим князівством Литовським 14 серпня 1385 року в м. Крево. Вона передбачала об'єднання Польщі і Литви в єдину державу внаслідок шлюбу польської королеви та литовського князя, який ставав польським королем, одночасно залишаючись великим литовським князем. Ягайло та частина його підданих переходили на католицизм.

Відносини Польщі та Литви регулювалися положеннями двох унійних угод - Кревської (1385) та Городельської (1413). Після втихомирення литовського сепаратизму великих князів Вітовта та Свидригайла наступні польські королі перед вступом на краківський престол князювали деякий час у Вільні. Останнім таким "стажером" став Олександр Ягеллончик, який 1492 року посів великокняжий престол Литви, а після смерті свого брата Яна Ольбрахта став одночасно й королем. Після нього польські королі водночас ставали відразу великими князями Литви.

Персональна унія Польщі та Литви створювала перевагу для литовської католицької шляхти. Натомість православні магнати Великого Князівства Литовського (ВКЛ) часто озиралися на Москву й у XV столітті переходили до Московщини цілими князівствами.

За панування у 1548-1572 рр. польського короля (і водночас великого князя литовського) Зиґмунта ІІ Августа вдалося об'єднати Польщу та Литву в одну федеративну державу - Річ Посполиту.

Прискорила цей процес зростаюча загроза з боку Москви. Коли вибухнула Лівонська війна (1558-1583), московське військо зайняло значну частину Білорусі та прибалтійських земель. Також литовське військо не могло забезпечити надійну оборону українських земель від агресії Османської імперії та її васала - Кримського ханаства. Родючі землі Наддніпрянщини залишалися практично незаселеними. До того ж шляхта ВКЛ намагалася отримати більші вольності та права, нарівні з польською.

Перші перемовини у справі унії почали 7 січня 1564 року литовські магнати: канцлер, віленський воєвода князь Миколай Христоф Радивил (Чорний), вітебський воєвода князь Стефан Збаразький, литовський підчаший Миколай Кішка, латинські єпископи Валеріян Проташевич (Віленський) і Миколай Пац (Київський). За початковим унійним проектом передбачалося, що в обох державах має бути один король, єдине право, спільні урядовці. Цей проект розглядався на литовських сеймах в Більську Підляському та Парчеві.

Для остаточного погодження унії король Зиґмунт II Август скликав на 23 грудня 1568 року до Любліна сейм за участю обох сторін. Але сейм зібрався лише в січні наступного року. На ньому вибухнули гострі дискусії представників різних моделей майбутньої унії - від повного приєднання Литви до Польщі як однієї з провінцій (її навіть збиралися назвати "Новою Польщею") до вільного союзу двох суверенних держав. Зокрема, представники ВКЛ домагалися окремих сейму та сенату. Коли їх побажання не були сприйняті, то 1 березня 1569 року майже всі литовські представники виїхали з Любліна.

Залишилася невелика група, лідером якої став волинській маршалок і київський воєвода князь Василь Костянтин Острозький. Він та інші представники руської шляхти Вeликого Князiвства Литoвського прагнули зрівняння своїх прав із польською шляхтою. Вони домоглися, щоби Волинь, Київщина, Брацлавщина та Підляшшя увійшли безпосередньо до польських коронних земель. Цим землям ґaрaнтувaлoся збeрeжeння руськoї мoви в публiчнoму пoбутi. А всі мiсцeвi уряди та пoсaди мали нaдaвaтися лишe мeшкaнцям вiдпoвiдного воєводства, незалежно від вiрoспoвiдaння урядовців (католиків чи православних).

За їхньої підтримки коронний сейм від'єднав від ВКЛ частину провінцій, заселених переважно русинами-українцями. 5 березня до Коронних земель Польського королівства було приєднане Підляське воєводство, 26 травня - Волинське, а 6 червня - Київське та Брацлавське. Урядовою мовою в тих воєводствах залишалася руська (староукраїнська). Вона стала також (поряд з латиною та польською) однією з офіційних мов королівської канцелярії у Кракові. Руська шляхта отримала місця в коронному сеймі і була зрівняна у правах з польською.

Укладення Люблінської унії (гравюра XVI століття)
Можновладців з Волині чи Правобережжя тоді цікавили справи ближчі та прозаїчніші. "Князі, котрі підписували акт унії, та перші поунійні покоління княжих нащадків були ще надмір далекі від тієї інтеґрації в Польську державу, яку бачимо на прикладі їхніх спольщених правнуків. Відчуття своєї чужорідності в колі польської еліти, байдужість до великої придворної політики, презирлива зверхність стосовно нижчих по крові (а саме такою була середня шляхта, яка заправляла сеймовими баталіями) обертають увесь потенціал енергії руських можновладців на концентрацію влади у себе вдома. І дійсно, за кілька десятиліть саме вони, ці "удільні князі нової ґенерації", як влучно називав їх Михайло Грушевський, стають настільки потужними правителями України, що уряд, король і сейм перетворюються на їхньому тлі на порожні слова без реального значення.

Здійснювалося це кількома річищами. Так, після унії князі формально втратили право на спадкове місце в державній раді (сенаті), яке за законами Корони Польської було посадовим і належало тільки носіям вищої церковної і світської влади. Ні придворних міністерських посад, ні, тим більше, вищих санів у католицькій ієрархії українські князі довго не займали. Відтак дорогу до сенату прокладали тільки воєводські й каштелянські уряди у своїх воєводствах: Київському, Волинському і Брацлавському. Відповідно, у руках колишніх княжат головних - Острозьких, Заславських, Збаразьких, Вишневецьких, Санґушків, Чорторийських, Корецьких - зосереджується абсолютна більшість сенаторських урядів трьох воєводств (між 1569 і 1648 рр. в сенаті засідала 21 особа від семи княжих родів, що за чисельністю аж ніяк не поступалося представництву у раді Великого Князівства Литовського до унії)"- пише Наталя Яковенко в книзі " Нарис Історії України: З найдавніших часів до кінця XVIII ст." (Київ, 1997). В руках цих "княжат" зосереджувалися величезні маєтки, вони мали власні надвірні загони, що могли конкурувати з королівським кварцяним військом. А територія ВКЛ була зменшена вдвічі.

За таких обставин на початку червня посли ВКЛ повернулися до Любліна, щоб остаточно вирішити справу унії. 28 червня представники Польської Корони та ВКЛ уклали унійну угоду. 1 липня її затвердили представники Корони Польської та ВКЛ, які склали присягу на унію. Того ж дня відправлено молитву за унію в костелах. 4 липня унію формально затвердив король Зиґмунт ІІ Август.

Присяга на Люблінську унію (зображення 1939 року)

Пoльськa Кoрoнa та Вeликe Князiвствo Литoвськe залишалися сaмoстiйними державними суб'єктами, кожен із яких мав oкрeму aдмiнiстрaцiю, скaрбницю, вiйськo, суди. Річ Посполита мала єдиного монарха, якого спільно обирали на елекційному сеймі. Він коронувався одночасно як польський король і литовський великий князь.

Найвищими законодавчими органами ставали спільний вальний сейм і спільний сенат. До вального сейму, який збирався у Варшаві, обиралося 120 коронних послів (депутатів) і 48 литовських. До сенату входило 113 коронних сенаторів та 27 литовських.

Ян Матейко "Люблінська унія" (1869)
Польща та Литва повинні були проводити єдину для обох суб'єктів Речі Посполитої зовнішню та внутрішню політику. Шляхта Польщі та Литви одержала право володіти маєтками в обох частинах Речі Посполитої. ВКЛ зберігало своє судочинство, окремі адміністрацію, армію, скарб, урядову (руську) мову. Митні кордони між двома частинами РП були скасовані, запроваджено єдину монетну систему, але спільна валюта карбувалася і в Польщі, і в Литві.

Наталія Яковенко звертає увагу на ще один наслідок Люблінської унії:

"Розділена доти між двома державами - Короною Польською і Великим князівством Литовським - більшість регіонів Русі (Галичина, Поділля, Холмщина, Волинь і Наддніпрянщина) вперше злилася в один політичний організм у складі однієї держави. На момент зустрічі мешканці її польського і литовського відламів, незважаючи на спільність мови й віри, відчували стосовно одне одного виразну відчуженість. Для волинців і киян, навіть між собою не вельми пов'язаних, галицькі панове заграничники (як їх тоді називали) були людьми з чужого, інакше збудованого світу. Ні ті, ні другі не відчували себе дітьми однієї землі. Для галичан вітчизною була політична батьківщина - Польська держава, а матір'ю-годувальницею - власна Галицька чи Подільська Русь. У свідомості волинців і киян вітчизни в політичному сенсі ще взагалі не існувало: служилося великому князю, а рідним краєм був конкретний територіальний обшар, до соціальних структур якого належав індивід. Люблінська унія, ліквідувавши міждержавний кордон, стала точкою відліку консолідаційних процесів. Головним практичним тлом, на якому розсмоктувався бар'єр відособленості, був уже згаданий вище спалах князівської могутності. В останній чверті ХVІ ст. різко зростає число дрібної шляхти з західноукраїнських реґіонів при дворах волинських можновладців. Більш освічена, призвичаєна до двірського церемоніалу, ініціативніша й розкутіша, ніж боярство Волині й Київщини, галицька шляхта нарівні зі своїми польськими колегами стає правою рукою вельможних патронів, дістаючи з часом за їх протекцією поважні становища і маєтки в Україні".

Натомість ніхто тоді навіть не обмовився про об'єднання цих земель в окремий суб'єкт унійної Речі Посполитої - Руського князівства чи королівства, як це мало би статися через 90 літ у Гадячі.

Видатний польський маляр Ян Матейко створив до 300-річчя унії знамениту картину "Люблінська унія". Це величезне полотно (299 x 512 см) було виставлено 1870 року в Парижі, де Я.Матейка нагородили орденом "Почесного леґіону". Потім картина прикрашала залу Галицького сейму у Львові. З 1922 року її передали в експозицію музею Любомирських, яка розташовувалася тоді у залах Оссолінеуму (тепер бібліотека НАН України ім. В.Стефаника у Львові). Під час окупації німці вивезли Матейкову "Люблінську унію" зі Львова. Після ІІ Світової війни її знайшли поляки в Судетах. Тепер картина експонується в музеї Люблінського замку.

"Люблінська унія" Я.Матейка не відтворює дійсну історичну подію складання присяги 1 липня 1569 року, а є символічним образом, на якому художник хотів зобразити історичний процес і контекст прийняття цього державного акту. Багато з персонажів картини не були того року в Любліні, декого з них на той час вже навіть було серед живих.

Герб Польсько-Литовської держави на постаменті пам'ятника А.Міцкевичу у Львові
У центрі картини тримає розп'яття король Зиґмунт ІІ Август. Праворуч для глядача (ліворуч від короля) приклякнув зі сувоєм акту унії краківський каштелян Мартин Зборовский (1492-1565). Насправді він уже не жив чотири роки, але Матейко вважав Зборовського одним з активних прихильників укладення унії. Права рука Зборовського лежить на Євангелії, яке тримає примас Польщі Якуб Уханьський. За примасом читає текст унії єпископ Краківський Філіп Паднєвський. За примасом стоїть також у лицарських обладунках київський каштелян, козацький гетьман князь Михайло Вишневецький (1529-1584). Внизу біля Зборовського зображений з мечем Миколай Радивил (Рудий) - єдиний литовський сенатор, який відмовився підписати акт унії.

На підвищені стоїть коронована сестра Зиґмунта Августа Анна, яка стала потім дружиною польського короля Стефана Баторія. У Любліні її тоді не було, але Матейко зобразив її як наступницю королівського роду Ягеллонів. У Зиґмунта ІІ Августа не було нащадків, і після його смерті (1572) почалася в Польщі епоха елекційних (виборних) королів.

На краю картини бачимо сивобородого королівського секретаря та публіциста Анджея Фрич-Моджевського. Він тримає за руку "представника народу" - селянина.

На другому краю картини стоїть великий коронний маршалок Ян Фірлей. Біля нього сидить у червоних шатах кардинал Станіслав Гозіюш. Біля нього - представник протестантів, познанський воєвода Лукаш Ґурка. Далі сидить представник православних русинів князь Василь Костянтин Острозький зі своїм сином Янушем (1554-1620), який став останнім чоловічим нащадком роду Острозьких. Його мати - Софія з Тарновських Острозька зображена з другого боку картини, поруч з королівною Анною.

Тло картини становить велика хоругва з Польським Орлом. З обох її боків бачимо менші герби - Галицького Лева та Литовську Погоню.

У Львові з 1868 року на Високому Замку почали сипати копець (курган) Люблінської унії. Його висота, за різними джерелами, коливається в межах 410-413 метрів над рівнем моря, а над підніжжям гори копець височіє (з боку Підзамча) на 150-160 метрів. Як писав Францішек Яворський: "Після невдалого, щоправда, рішення щодо усунення руїн давнього замку, почав виростати на його місці копець Люблінської унії, коли дощового й похмурого дня 11 серпня 1868 р. покладено там наріжний камінь копця з написом "вільні з вільними, рівні з рівними", а на той камінь посипалися спочатку грудки з усіх земель нашої великої Вітчизни, з усіх визначних історичних місць. Кинуто там тоді горстку землі з усіх полів битв від Ґрюнвальду і Танненберґа аж до Соловіївки та Радивилова, з гробів Костюшка, Лелевеля, Міцкевича, Князевича, Словацького, Островського, з гробу п'яти жертв на Повонзках, з могил наших мучеників, похованих на Сибіру, з усіх курганів та могил, що знаходяться на польській землі, зі землі Єрусалиму, з гори Кальварії, а навіть ген десь здалека від Сан-Франциско грудку чужої землі, але польською кров'ю і потом перепоєну, землю вигнанців" ( Franciszek Jaworski. Lwow stary i wczorajszy. - Lwow, 1911. - S. 304-310).

# data[].attributes.attachment_link.title
1569: Створення Речі Посполитої | Збруч

# data[].attributes.attachment_link.description
1569 року у місті Любліні було довершено процес об'єднання земель Польської Корони та Великого Литовського Князівства в одну державу - Річ Посполиту. 28 червня прийнято постанову про укладення унії між двома державами. 1 липня посли коронного та литовського сеймів підписали акт про унію та склали присягу, а 4 липня польський король та великий литовський князь Зиґмунт ІІ Август підтвердив цей акт.