# data[].attributes.body
Una dintre caracteristicile unice ale fascismului românesc este incorporarea creștinismului ortodox în doctrina politică și structura Gărzii de Fier.  Elementul religios al fascismul românesc a fost utilizat de către Garda de Fier pentru a obține sprijinul populației rurale din România, deoarece în mediul rural convingerile religioase au fost cele mai puternice. Garda de Fier a  folosit teme religioase pentru cea mai mare parte a propagandei. În plus, fasciștii români au făcut uz de rugăciuni colective, cântări religioase, procesiuni, în scopul de a influența poporul român. Creștinismului ortodox a fost o componenta esențială a ideologiei fasciste românești, deoarece a fost considerată una dintre cele mai importante elemente ale „continuități istorice” a poporului român. Garda de Fier a fost numit inițial „Legiunea Arhanghelului Mihail”, caracterizat prin caracterul predestinat al mișcării legionare.

# data[].attributes.body
Criza economică
Criza economică, care a urmat după primul război mondial a avut un impact semnificativ asupra dezvoltării ideologiei fasciste românești. Tranziția graduală a economiei românești între secolele 19 și 20, de la o bază agricolă la o structură mai capitalistă, a condus la un șomaj ridicat și înrăutățirea condițiilor de viață pentru țărănime, clasa muncitoare și mica burghezie. De exemplu, analfabetismul și mortalitatea infantilă în mediul rural au fost printre cele mai ridicate din Europa. Centralizarea capitalului în mâinile câtorva, a dus la diferențierea socială puternică între populația urbană și rurală. De exemplu, în mediul rural din România, care conținea o mare parte a populației, consumul era numai de zece la sută din totalul produselor industriale între 1936 și 1937, în timp ce populația urbană consumă nouăzeci la sută. Aceste condiții economice au contribuit la tulburări politice și nemulţumiri în rândul micii burghezii (principala bază politică a Gărzii de Fier) și în rândul intelectualilor conservatori, care au pus la îndoială eficacitatea modelului capitalist în România.

Criza liberalismului: „Guvernul prin rotatie”
Organizarea politică ineficientă a statului roman în perioada interbelică a contribuit la dezvoltarea fascismului în România. Eșecul democrației parlamentare românești a fost rezultatul unor legi ineficiente a unor instituții politice ineficace și a legilor electorale în constanta fluctuație. Sistemul electoral slab structurat al României și obișnuita zdrobire a forțelor de opoziție prin mijloace violente și ilegale a produs un „guvern prin rotație”, în care nici un partid nu deținea puterea. Prin urmare, România nu a cunoscut pe deplin o democrație parlamentară autentică , în ciuda structurii democratice liberale a sistemului său politic. Criza liberalismului în politică româneasca a contribuit la dezvoltarea unor tendințe fasciste și dictatoriale.

Caracteristicile ideologiei fasciste românești
Ideologia fascismului românesc este din anumite perspective similară cu fascismul din Europa de Vest. Componentele esențiale ale ideologiei fasciste: anti-comunism, anti-semitism, naționalism, misticism, etc.  sunt toate prezente în ideologia Gărzii de Fier. Cu toate acestea, există multe feluri  în care fascismul românesc este distinct, chiar unic de  ideologia fascistă din Europa. Istoria politică românească și influența creștinismului ortodox asupra fascimsului românesc îl face foarte neobișnuit.

# data[].attributes.headline
Brutalitatea şi încălcările drepturilor omului ca politică de stat

# data[].attributes.subject
Brutalitatea şi încălcările drepturilor omului ca politică de stat

# data[].attributes.body
* Impus prin mijloace brutale specifice unui regim de ocupaţie, comunismul românesc s-a consolidat şi s-a perpetuat pe o bază represivă. Analiza mecanismelor de administrare a actului de poliţie politică în regimul totalitar comunist din România arată că brutalitatea a fost ridicată la rang de politică de stat, în numele „luptei de clasă” şi a provocat un reflex de lungă durată, o „banalizare” a răului, întreţinută cu ajutorul aparatului poliţiei politice. Majoritatea populaţiei, terorizată de omniprezenţa şi violenţele acestui aparat a re-deprins modul de viaţă sub un regim de ocupaţie, din nefericire îndelung exersat istoric de români.
*  Aparatul poliţiei politice a avut, tocmai de aceea, un rol esenţial în acţiunea de consolidare a comunismului, prin mijloace ale terorismului de stat. Principala sa atribuţie a constat în inocularea şi administrarea sentimentului de frică, o componentă fundamentală în administrarea actului de poliţie politică. Practic, acesta a fost rolul Securităţii în regimul comunist din România, iar evoluţia aparatului său a fost circumscrisă acestui scop, în funcţie de specificitatea contextului intern şi internaţional în care acţiona.
* Asemănarea comunismului românesc cu modelul terorismului de stat descris de Garzon este izbitoare: războiul necruţător dezlănţuit de autorităţi împotriva propriului popor, cu sprijnul material şi logistic al sovieticilor, rolul esenţial jucat în această permanentă „luptă de clasă” de către Securitate, ca instrument principal al reprimării oricărei împotriviri, dau substanţă acestei asemănări. Li se adaugă ignoranţa, servilismul şi lipsa de scrupule utilizate drept criterii pentru selectarea şi recrutarea celor care au administrat actul de poliţie politică. Şi, nu în ultimă instanţă, scopul final urmărit – transformarea României într-o ţară supusă intereselor Moscovei şi a românilor într-o naţiune pusă la cheremul Conducătorului Suprem şi a unei subţiri pături de activişti de partid.
* În URSS, ca şi în celelalte state ale blocului sovietic aplicarea măsurilor represive a dus la „închiderea muncitorului în uzină, a ţăranului pe ogorul său, a deţinutului într-un lagăr de exterminare”13, într-un sistem riguros organizat, controlat şi dominat prin frică. Aparatul poliţienesc a generat această frică mai întâi prin acţiunile sale şi apoi doar prin simpla existenţă sau doar prin invocarea sa. După acest model, Securitatea s-a transformat treptat într-un soi de demon fără chip, slujitor fidel, ferm şi la nevoie crud al regimului. Terorismul de stat intra astfel în deplinătatea funcţiilor sale. „Neputinţa în faţa răului înarmat este poate cea mai teribilă dintre umilinţele la care este supus omul”, nota Adam Michnik14. „Braţ înarmat” al partidului comunist, „tăiş al sabiei” în lupta de clasă, cum se autodefinea prin vocea ofiţerilor ei, Securitatea a folosit mijoace brutale în primele două decenii ale regimului pentru a provoca frica, iar în anii 1970 şi 1980 a cultivat-o pentru a-i controla şi umili pe cei ce continuau să se îndoiască în tăcere de adevărurile proclamate de regim. Scopul ei a fost stabilit chiar prin legea prin care a luat fiinţă, fiind acela de poliţie politică a regimului, iar unităţile ei au lucrat, cu mijloacele specifice unui serviciu de informaţii, în realizarea acestui scop.

# data[].attributes.body
Instaurarea regimului comunist în România debutează după lovitura de stat de la 23 august 1944, prin staționarea trupelor sovietice pe teritoriul țării.

Comunismul s-a impus în România treptat. Primul pas în acest sens a fost făcut la 6 martie 1945 prin numirea primului guvern procomunist, prezidat de Petru Groza, un trimis al sovieticilor. Din acest guvern nu făcea parte, însă, niciun reprezentant al partidelor tradiționale democratice, PNL și PNȚ, lucru care a stârnit nemulțumirea regelui Mihai.

Următorul pas pentru acapararea puterii politice de către comuniști a fost falsificarea alegerilor din noiembrie 1946, când comuniștii și aliații lor din Blocul Partidelor Democratice au manevrat rezultatul alegerilor în favoarea lor, deși PNL și PNȚ erau adevăratele câștigătoare ale scrutinului. Această mare fraudă electorală, realizată cu concursul URSS, a certificat faptul că democrația nu mai era o opțiune în România, iar comuniștii erau adevărații stăpâni ai țării.

De la falsificarea alegerilor și până la înlăturarea tuturor adversarilor politici nu a mai fost decât un pas, care s-a finalizat la 30 decembrie 1947, când regele Mihai a fost silit să abdice, monarhia constituțională a fost abolită, iar România a devenit republică populară.

Procesul de stalinizare a presupus apariția partidului unic, și anume Partidul Muncitoresc Român, creat în februarie 1948. Conducătorul PMR era Gheorghe Gheorghiu-Dej, cel care a și condus România în perioada 1948-1965. Dej a fost cel care a instaurat regimul comunist de tip stalinist în România, consolidat prin adoptarea celor două constituții comuniste din 1948 și 1952. Prin aceste constituții, PMR devenea forța conducătoare unică, acesta hotărând folosirea mijloacelor și metodelor sovietice în organizarea și conducerea țării. Astfel, începând cu 1948, se trece la naționalizarea băncilor, fabricilor, impunerea cenzurii, a controlului asupra culturii și asupra Bisericii, iar între 1949-1962 are loc colectivizarea în agricultură.

# data[].attributes.body
Stim cu toții că perioada totalitară a fost o perioadă nefastă(precum am prezentat eu și colegii mei),dar multe aspecte ale acesteia nu ne sunt cunoscute. De aceea este foarte important să fim informați.

Ar trebui ca toata lumea să înţeleagă ca toţi suntem egali şi că democraţia este soluţia ideală, dar pentru că intotdeauna există excepţii de la regulă (Coreea de Nord), este indicată eliminarea posibilelor pericole, dacă este posibil fără recursul la violenţă.

România a cunoscut, din păcate, consecințele instalării regimurilor totalitare în Europa de Est, după terminarea celui de-al Doilea Război Mondial. Regimul comunist a provocat schimbări negative în societatea românească, a însemnat o gravă încălcare a drepturilor și libertăților cetățenești. De exemplu, în România anilor 1948-1964, în închisorile comuniste au murit o serie de personalități ale politicii și culturii interbelice, printre care se numără Gheorghe I. Brătianu, Ion Mihalache, Iuliu Maniu etc. Astfel, regimul totalitar considera că epurarea politică este un instrument de control al societății, menit să-i asigure întreaga autoritate.

Înlăturarea regimului comunist, prin revoluția decembristă, a făcut ca România să redevină un stat democratic, ce a urmărit în perioada imediat următoare: integrarea sa în structuri internaționale precum NATO, dar și în familia statelor europene – Uniunea Europeană.

# data[].attributes.body
Comunismul este o ideologie totalitară de extrema stângă care a apărut pentru prima dată în

Rusia, devenită primul stat comunist după revoluţia bolşevică din 1917. Printre caracteristicile

comunismului putem menţiona: eliminarea pluripartidismului, deci existenţa unui partid unic,

guvernarea prin teroare şi violenţă, cu folosirea unor instituţii represive ca poliţia secretă,

limitarea drepturilor şi libertăţilor cetăţeneşti, lupta de clasă, comunismul fiind anticap

italist,

antiimperialist, susţinea dictatura proletariatului. Puterea era concentrată în mâinile unui dictator,

fiind introdus şi cultul personalităţii acestuia.

Comunismul îşi are originea în operele lui Marx care a fundamentat teoria "luptei de clasă". El susţinea că societatea comunistă se va edifica mai întâi în ţările dezvoltate în care proletariatul va prelua pe cale revoluţionară puterea de la burghezie. Lenin a dezvoltat teoria marxistă, susţinând că revoluţia proletară poate să iasă victorioasă şi într-un stat mai puţin dezvoltat cum era Rusia.
In concepţia lui Lenin comuniştii reprezentau "avangarda" proletariatului. Ideologia comunista promitea oamenilor o schimbare totala a modului de viata prin realizarea unei societati fara clase, in care sa fie instaurate egalitatea si dreptatea. Teoria marxista sustinea ca in prima etapa, cea a construirii socialismului, era necesara mentinerea statului, ca instrument al “dictaturi proletariatului”, necesar reprimarii oricarei forme de rezistenta a dusmanilor clasei muncitoare.

# data[].attributes.body
Revoluția Română din 1989 a constat într-o serie de proteste, lupte de stradă și demonstrații desfășurate în România, între 16 și 25 decembrie, care au dus la căderea dictatorului Nicolae Ceaușescu și la sfârșitul regimului comunism din România. Demonstrațiile din ce în ce mai ample au culminat cu procesul și execuția soților Ceaușescu. Înainte de revoluția română, toate celelalte state est-europene trecuseră în mod pașnic la democrație; România a fost singura țară din blocul estic care a trecut printr-o revoluție violentă și în care conducătorii comuniști au fost executați.
Cauzele Revoluției
La fel ca în țările vecine, în anul 1989 majoritatea populației din România nu era mulțumită de regimul comunist. Politica economică și de dezvoltare a lui Ceaușescu (inclusiv proiecte de construcții grandioase și un regim de austeritate menit să permită României să-și plătească întreaga datorie externă) era considerată responsabilă pentru penuria extinsă din țară; în paralel cu creșterea dificultăților economice, poliția secretă, Securitatea, era omniprezentă, făcând din România un stat polițienesc.
16 decembrie 1989. Pe străzile din Timişoara câteva zeci de manifestanţi îndemnau trecătorii să li se alăture. Erau enoriaşii şi simpatizanţii pastorului reformat Laslo Tokes, care se opuneau evacuării acestuia din casa parohială.

Pierderea parohiei era modul prin care autorităţile comuniste îl pedepseau pe Laslo Tokes pentru că vorbea împotriva regimului Ceauşescu.

Protestul a devenit scânteia care a declanşat Revoluţia. Timişoreni de toate confesiunile şi etniile au început să strige "Jos Ceauşescu" şi "Jos comunismul". Soldaţii şi miliţienii îi bat pe protestatari şi arestează mai mult de 200.

În ciuda brutalităţii autorităţilor, pe 17 decembrie, timişorenii ies în număr şi mai mare pe străzi. Armata, Securitatea şi Miliţia deschid focul împotriva protestatarilor. Zeci de oameni sunt ucişi şi sute sunt răniţi.

Pe 18 decembrie, România Socialistă îşi închide graniţele iar Nicolae Ceauşescu pleacă în Iran - o vizită planificată cu mult timp înainte. Resposabili rămân soţia sa, Elena Ceauşescu, prim-viceprim-ministru, şi Manea Mănescu, un fidel oficial comunist.

La Timișoara mor alți români. Îngrijorarea, dar şi sentimentul că dictatura se va prăbuşi ca peste tot în Est, îi determină pe muncitorii timişoreni să intre la 19 decembrie în grevă generală. Generalul Guşă este nevoit să declare că Armata nu va trage în popor.

A doua zi, 20 decembrie, în faţa şuvoiului de manifestanţi, militarii se retrag în cazărmi. Timişoara devine primul oraş liber de comunism din România.

Timișorenii cer demisia lui Nicolae Ceauşescu şi a guvernului, eliberarea deţinuţilor politici, pedepsirea celor vinovaţi de uciderea a zeci de protestatari şi alegeri libere. Seara, întors de la Teheran, Nicolae Ceauşescu ordonă un nou val de represiune.

În ciuda riscurilor, revoluţia se extinde la Arad, Sibiu, Târgu Mureş şi Braşov.

În Bucuresti, rupt de realitate, dar şi prost sfătuit, Nicolae Ceauşescu cere să vorbească în faţa unei mari adunări a oamenilor muncii.

Adunarea populară se transformă în revoltă populară. Oprirea transmisiunii TVR dă de înţeles tuturor că revolta a izbucnit şi la Bucureşti.

Străzile din centrul oraşului sunt inundate de cei care se pleacă de la mitingul oficial, dar şi de cei care rămân sau se adună contra regimului.

Manifestanţii se strâng în Piata Universității şi rezistă cu ajutorul unei baricade în dreptul hotelului Intercontinental, hotel unde se aflau jurnalişti străini.

Odată cu lăsarea întunericului, în jur de cinci după-amiază, se dezlănţuie represiunea.

Mor oameni împuşcaţi pe caldarâm, câteva zeci sunt răniţi şi sute de protestari sunt arestaţi şi bătuţi crunt.

În zorii zilei de 22 decembrie, regimul comunist pierduse însă orice şansă. Bucureşteni din toate colţurile oraşului se indreapta spre Comitetul Central al Partidului Comunist din Piaţa Palatului.

Când manifestanţii încep să forţeze uşile Comitetului Central, cuplul Ceauşescu şi câţiva apropiati fug cu elicoperul.

25 decembrie 1989 – Condamnarea si executarea lui Nicolae si a Elenei Ceausescu

In ziua de Craciun, cei doi au fost condamnati la moarte de catre o curte militara ad-hoc, pentru o serie de acuzatii, printre care si genocid. Au fost executati in incinta garizoanei din Targoviste. Cadavrele lor au fost transportate cu elicopterul la Stadionul Steaua, unde s-au ratacit. Au fost gasite a doua zi si aduse cu morga la Spitalul Militar. De acolo au fost transportate la cimitirul Ghencea si inmormantate in secret.

Pe durata revolutiei, au murit 1104 persoane, si s-au inregistrat 3321 raniti (221 civili si 663 militari).

# data[].attributes.headline
Ideologia economică și politica statului german nazist

# data[].attributes.subject
Ideologia economică și politica statului german nazist

# data[].attributes.body
Teoria economică nazistă se baza pe interesele locale imediate, dar încerca să se îmbine și cu concepții ideologice economice recunoscute pe plan internațional.

Politica economică internă era focalizată pe trei obiective principale:

eliminarea șomajului

eliminarea inflației devastatoare

extinderea producției de bunuri de larg consum pentru a îmbunătăți standardul (nivelul) de viață al claselor de mijloc și jos.

Toate aceste obiective ținteau spre îmbunătățirea situației Republicii de la Weimar și întărirea partidului. În ceea ce privește evoluția economică, partidul a avut mare succes. Între 1933 și 1936, PNB al Germaniei a crescut cu o rată anuală de 9,5 %, în timp ce industria luată singură a crescut în medie chiar cu 17,2 %. Expansiunea economică a scos Germania din criza economică în care se afla după primul război și a redus drastic șomajul în mai puțin de patru ani. Consumul public a crescut anual cu 18,7 %, iar consumul particular cu 3,6 %. O mare parte din această producție a fost îndreptată însă către mașina de război. De aceea, odată cu începerea războiului a început să se simtă din nou o presiune economică, dar nu atât de acută ca în timpul Republicii de la Weimar. Se pare că succesul economiei germane a fost unul dintre motivele pentru care societatea a fost de acord cu războiul.

Toate aceste teorii au fost folosite pentru a justifica rezultatele totalitare, de ură rasială și opresiune, folosind toate mijloacele statului. Acestea sunt pe scurt:

Naționalism etnic, inclusiv definiția germanilor drept „rasă stăpână”

Rasismul și antisemitismul

Anticomunismul

Anticlericalismul

Eugenía (omorârea raselor „sclave” și a celor „parazitare” pentru a purifica „rasa stăpână”)

„Principiul conducătorului” (Führerprinzip) era un element cheie în ideologia fascistă, în care conducătorul simbolizează întruparea mișcării politice și a națiunii.

Cel mai proeminent nazist a fost Hitler, care a condus Germania drept cancelar între 30 ianuarie 1933 și până ce s-a sinucis la 30 aprilie 1945. El a împins Germania în Al Doilea Război Mondial și a fost responsabil pentru moartea a peste 20 de milioane de oameni precum și pentru holocaust. În timpul lui Hitler naționalismul și rasismul au fost combinate într-o ideologie și politică militaristă de stat exaltată și extremă, care servea propriilor sale țeluri.

# data[].attributes.body
Nazismul sau național-socialismul (în germană: Nationalsozialismus) a fost ideologia și politica totalitară naționalistă, rasistă, antisemită și anticomunistă a Germaniei naziste, care au fost aplicate în timpul dictaturii lui Adolf Hitler în statul german între 1933 și 1945. Cuvântul "nazism" provine de la prescurtarea numelui național-socialism (Nationalsozialismus, prescurtat în germană Nazi).
În 1921 Hitler a devenit liderul Partidului Muncitoresc Național-Socialist German Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, prescurtat NSDAP, iar la 30 ianuarie 1933 cancelarul Germaniei, al Reich-ului german, cunoscut drept Al treilea Reich.
În momentul de față, în Germania, nazismul precum și folosirea svasticii sunt interzise prin lege, dar mai există grupări și chiar partide neonaziste, unele ilegale. Folosirea simbolurilor naziste, inclusiv a svasticii, nu este permisă în Germania decât în cazuri excepționale.

# data[].attributes.body
Chestiunea era şi mai dramatică – şi degradantă – în cazul locuitorilor din mediul rural (şi mai ales în cazul ţăranilor cooperatori) care se confruntau cu şi mai mari dificultăţi decît orăşenii în a-şi procura ulei, zahăr sau chiar pâine. Carnea şi produsele din carne erau de asemenea raţionalizate şi cu toate acestea erau foarte greu de procurat. Pe lângă produse de bază precum pâinea, zahărul, uleiul, ouăle, laptele, carnea, exista şi o serie de alte bunuri care făceau obiectul fascinaţiei şi dorinţei intense a populaţiei, cum ar fi cafeaua, portocalele, bananele, ciocolata, bomboanele „cubaneze”, guma de mestecat, băuturile răcoritoare Pepsi ori Coca Cola, ţigările „bune”, blugii, pantofii sport adidas, băuturile spirtoase (coniacul şi whiskey-ul), combinele muzicale, radiocasetofoanele, videorecorderele, casetele audio şi video, discuri cu muzică, reviste (Pif, Rahan, Bravo), cataloage de modă (Neckermann sau Quelle), deodorante (Fa sau Rexona erau cele mai populare brand-uri), parfumuri .

Pentru a-şi procura astfel de bunuri, mulţi dintre cetăţenii României erau prinşi într-un păianjeniş de relaţii sociale denumite generic „pile” Aceste reţele sociale aveau o compoziţie extrem de eterogenă; „pilele” ori „relaţiile” legau indivizi între care existau diferenţe importante de clasă ori statut social.Ceea ce se tranzacţiona prin „pile” sau „relaţii” era accesul la unele bunuri şi – extrem de important – la alte servicii (asistenţă medicală de calitate, avorturi, bilete în staţiuni, meditaţii pentru elevi etc) sau favoruri (înscrierea copiilor la şcoli „bune”, promovarea examenelor, amânarea stagiului militar, transferuri de la un loc de muncă la altul, avansarea în carieră etc).

Aşadar, anii 1980 în România comunistă au fost anii unei severe crize economice şi politice. Extrema severitate a crizei economice din România socialistă a fost rezultatul deciziilor aberante ale lui Ceauşescu şi conducerii de partid de a continua cu politica de industrializarea extensivă şi de a plăti integral şi în timp cît mai scurt datoriile externe ale ţării. Nemulţumirea populară față de regim au înregistrat în această perioadă de criză cote îngrijorătoare, pe care Ceauşescu, prea prins în propriile-i vise ideologice, le-a ignorat până în 22 decembrie 1989, cand revolta populației l-a adus cu picioarele pe pamânt într-un mod brutal.

# data[].attributes.body
În anii 1980, România comunistă a trecut printr-una dintre cele mai severe crize economice din istoria sa. Cauzele acestei crize au fost multiple. Pe de-o parte, sâmburii crizei erau conţinuţi în însăşi logica sistemului său politic şi economic. Economiile socialiste au fost sugestiv denumite „economii de penurie”1 . Ca tip particular de sisteme redistributive ,  economiile comuniste vizau acumularea de resurse (inclusiv mijloace de producţie) la Centru, ce urmau a fi apoi redistribuite populaţiei pe criterii strict politice. Acumularea cu orice preţ a resurselor la Centru se baza, printre altele, pe planificarea centralizată şi minuţioasă a tuturor activităţilor economice, deşi „Centrul nici nu avea capacităţile logistice de a planifica totul şi nici mijloacele de a controla măsura în care sarcinile de plan erau îndeplinite”.
România sub Ceauşescu a urmat însă o altă cale, care a adâncit şi mai mult dimesiunile crizei. Astfel, împrumuturile externe au fost în principal direcţionate către continuarea industrializării extensive (şi îndeosebi către dezvoltarea industriei grele), într-o perioadă în care economia mondială (mai ales cea capitalistă) punea accent pe restructurare, flexibilizare, dezvoltarea serviciilor şi în special a tehnologiei informaţiilor. Dezvoltarea industriei grele s-a făcut, evident, în detrimentul nevoilor de consum ale populaţiei. Ceea ce însă a dat o lovitură năucitoare nivelului de trai în România deceniilor opt şi nouă a fost decizia aberantă a lui Ceauşescu de a plăti integral şi într-un interval de timp scurt datoria externă a ţării. Plata datoriei externe s-a făcut cu sacrificii uriaşe din partea populaţiei, care a trebuit să îndure şi să facă faţă unor serii repetate şi îndelungate de lipsuri în ceea ce priveşte aprovizionarea cu alimente, bunuri de larg consum şi accesul la diverse servicii. Astfel, în 1981 conducerea de partid a decis raţionalizarea pâinii, a laptelui, zahărului, a cărnii şi a produselor din carne.Ulterior, „raţiile individuale anuale prevăzute iniţial în programul ştiinţific de alimentaţie au scăzut, astfel încât ele să nu depăseaşcă 2800-3000 de calorii zilnic”.

Din ianuarie 1982 s-a început limitarea distribuirii energiei electrice către populaţie; până la căderea regimului comunist în 1989, livrarea curentul electric către populaţie se oprea de câteva ori pe zi, fără niciun program ori logică aparente şi fără anunţarea prealabilă a consumatorilor casnici. Simultan, cetăţenii erau îndemnaţi să economisească energia electrică prin scoaterea din funcţiune pe timpul iernii a frigiderelor, prin neutilizarea maşinilor de spălat şi a altor bunuri electrocasnice sau prin nefolosirea ascensoarelor . Furnizarea energiei termice către consumatorii casnici a fost de asemenea supusă raţionalizării, fapt ce a avut consecinţe dramatice – dacă nu chiar letale – asupra stării de sănătate a populaţiei. Benzina şi motorina au fost şi ele raţionalizate şi, în încercarea de a limita şi mai mult consumul acestora, regimul a procedat la restricţionarea dreptului de circulaţie al vehiculelor proprietate personală în zilele de duminică

În România anilor 1980, produse alimentare de bază precum pâinea, uleiul şi zahărul erau „raţionalizate” şi – în teorie – puteau fi obţinute numai pe baza unor cartele individuale sau familiale. În practică, însă, deţinerea unor cartele nu garanta în niciun fel că produsele astfel „raţionalizate” puteau fi şi procurate. Adeseori, achiziţionarea produselor „pe cartelă” era un proces extrem de anevoios, cetăţenii fiind nevoiţi să stea ore în şir la cozi pentru a obţine bunuri care, teroetic, le erau garantate de către autorităti prin cartele.

# data[].attributes.body
În 24 octombrie mai mulţi studenţi din anul V de la Facultatea de Filologie din Bucureşti au fost şi ei arestaţi după ce au purtat mai multe discuţii despre situaţia din Ungaria, iar doi dintre ei au depus la sediul ziarului „Scânteia Tineretului” un text, pentru a fi publicat, în care era criticată conducerea de partid. Ştefan Negrea şi Teodor Lupaş au fost trimişi în judecată sub acuzaţia de „instigare publică”, conform articolului 327 din Codul Penal, primind câte o condamnare de trei ani. Iar de aici s-au produs si alte adunări proteste.  În ciuda acestor măsuri, informările primite din ţară indicau o atmosfera tensionată la nivelul societăţii româneşti. Înăbuşirea nucleului revoluţionar de la Timişoara nu a pus capăt protestelor din mediile studenţeşti.  În octombrie au apărut primele zvonuri şi despre declanşarea unei greve generale în centrul universitar Bucureşti. La începutul lui noiembrie, din iniţiativa studenţilor medicinişti Alexandru Ivasiuc şi Mihai Victor Serdaru s-a încercat organizarea unei manifestaţii de stradă programată pentru 5 noiembrie în Piaţa Universităţii.  După protestele din toamna anului 1956 autorităţile au monitorizat cu atenţie sporită mediile studenţeşti.  Zeci de studenţi au fost arestaţi în această perioadă, pentru mulţi atitudinea din timpul protestelor din 1956 fiind factor agravant în stabilirea pedepsei. Arestaţilor li se adaugă alte zeci de studenţi exmatriculaţi. Amintim câteva nume din sutele de studenţi care au căzut victime represiunii post1956: Alexandru Bulai, Remus Resiga, Dumitru Arvat, Ioan Zane, Aurel Lupu (toţi studenţi ai Facultăţii de Filosofie din Bucureşti, arestaţi în decembrie 1957-martie 1958, condamnările mergând până la 18 ani de temniţă grea) .  nsă, aşa cum declara unul dintre studenţii arestaţi atunci, credem că importantă a fost intenţia şi nu reuşita în sine. Iar reacţiile forurilor decizionale de la Bucureşti în timpul şi după criza studenţească demonstrează că întrun fel studenţii şi-au atins scopurile. În ciuda anumitor scăpări, lipsuri, naivităţi, mişcarea studenţească din toamna anului 1956 a fost singura care a reuşit să organizeze o acţiune de protest cu un program bine stabilit, cu revendicări care vizau întreaga societate românească. Revendicările comune din toate centrele universitare arătă că doleanţele exprimate reprezentau cele mai stringente nevoi ale tinerilor şi ale societăţii româneşti în general. Inexistenţa unui centru de coordonare, lipsa unui sprijin din partea altor grupuri ale societăţii, acţiunile anticipate ale autorităţilor de oprire a oricăror mişcări au dus la eşuarea acestui protest.

# data[].attributes.body
Ecourile relativei liberalizări de după cel de-al XX-lea congres al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice s-au făcut simţite şi în societatea românească, chiar dacă liderii comunişti români s-au arătat refractari la politica de destalinizare promovată de Hruşciov. Cei mai activi în conturarea unei platforme contestatare împotriva regimului comunist din România s-au dovedit a fi studenţii. Încă din primăvara-vara anului 1956 în mediile studenţeşti au apărut primele semne de nemulţumire faţă de regim, nemulţumiri exprimate uneori deschis, în şedinţe UTM sau pe căi ocolitoare, în discuţii pe holurile facultăţilor sau în camerele de cămin.
În primăvara anului 1956 conducerea de la Bucureşti a luat mai multe decizii care aveau drept scop o intensificare a monitorizării spaţiului universitar. Măsurile adoptate de Biroul Politic al PMR ne arată teama factorilor decizionali de la Bucureşti de a nu se ajunge la o confruntare deschisă.  Pentru o mai bună gestionare a problemei studenţeşti conducerea PMR a decis şi înfiinţarea unei noi structuri în care să fie înglobaţi toţi studenţii, indiferent dacă erau sau nu membri ai UTM, Uniunea Asociaţiilor Studenţeşti. Deşi la nivelul discursului public noua organizaţie îşi clama apolitismul, ea se afla, de fapt, sub controlul direct al partidului.  Toate aceste decizii nu fac decât să demonstreze tensiunile din mediul studenţesc. Odată cu revenirea studenţilor la cursuri, în septembrie 1956, s-a văzut că măsurile anterioare luate de autorităţi nu au avut efectul scontat. În loc să se producă o scădere a nemulţumirilor, asistăm la o acutizare a crizei, pe fundalul derulării evenimentelor din Ungaria şi Polonia. Începând cu luna septembrie s-au desfăşurat mai multe adunări în facultăţi în care studenţii şiau exprimat în mod deschis nemulţumirile. Ei au adus în discuţie probleme nedezbătute până atunci – relaţiile dintre URSS şi România, necesitatea prezenţei trupelor sovietice în România, colectivizarea forţată a agriculturii, situaţia grea a studenţilor, falsitatea afişată de conducători şi de presa oficială în contradicţie cu realitatea – care erau şi revendicările susţinute de unguri şi polonezi. Studenţii erau nemulţumiţi şi de sistemul de acordare a burselor, de politizarea excesivă a programei de învăţământ, de birocratizarea structurilor UTM. Autorităţile erau conştiente de existenţa unei mase critice în rândul studenţilor . În 27 septembrie a avut loc o primă confruntare între studenţi şi activiştii de partid, cu ocazia alegerilor pentru conducerea organizaţiei UTM a anului IV de la Facultatea de Filologie din Bucureşti3 . La sfârşitul şedinţei, după peste 10 ore de dezbateri, timp în care au  fost aduse critici regimului de la Bucureşti, studenţii şi-au impus proprii candidaţi, dintre cei care fuseseră cei mai combativi, neţinând cont de nici o indicaţie. Rezultatul acestei adunări sa văzut o lună mai târziu, după intervenţia directă a Biroului Politic al CC al PMR în rezolvarea „crizei”: exmatricularea unor studenţi, câteva excluderi din UTM şi sancţionarea întregii organizaţii .   Declanşarea revoluţiei din Ungaria în 23 octombrie 1956 a provocat o dinamizare a mediilor studenţeşti.

# data[].attributes.body
În istoria recentă, comunismul, nazismul și fascismul su fost regimuri totalitare. Comunismul, de extremă stângă, se baza pe ideea socială de egalitarism: toți trebuiau să fie „egali”.
De extremă dreapta este Nazismul care, în expansiune teritorială, susținea că fiecare națiune trebuie să se formeze dintr-o rasă pură, ariană, numai din oameni ce aparțin aceleiași rase - un factor ce a stat la baza Holocaustului. În aceeași ideologie se susține că feicare rasă are la bază puterea militară.

# data[].attributes.body
Este un regim politic în care puterea aparține, în totalitate, unei persoane sau unui grup de persoane. Spre deosebire de sistemul politic de tip monarhie absolută sau dictatură, în regimurile totalitare distanța între stat și societate este, practic, anulată, în sensul că puterea întrupată de stat, prin partidul unic, pătrunde până și în viața particulară a fiecărui cetățean. Ideologia totalitaristă este opusă conceptului de societate deschisă.

# data[].attributes.body
În ceea ce priveşte caracteristicile acestui fenomen, vă prezentăm câteva din punctele de vedere exprimate în istoriografia de specialitate

1. În 1940, American Phylosophical Society, la primul său Congres, considera că noţiunea de totalitarism prezintă câteva trăsături semnificative:

Fenomenul apare ca fiind din punct de vedere istoric situat în secolul XX, deosebindu-se de orice alt precedent cum ar fi dictatura, despotismul, tirania…

Acest fenomen desemnează două tipuri de regim politic, Uniunea Sovietică a lui Stalin şi Germania lui Hitler, care, fără a fi perfect asemănătoare, au numeroase trăsături comune.

În istoriografia de specialitate s-a căzut de acord în a nu desemna sub acest termen Italia lui Mussolini.

2. În 1954, Karl Friederich, în lucrarea sa publicată, Totalitarianism, desprindea 6 aspecte caracteristice, şi anume:

Un partid unic (de masă), în general condus de un lider charismatic

O ideologie oficială

Controlul partidului asupra economiei

Monopolul mijloacelor de comunicare

Monopolul mijloacelor de luptă

Un sistem de teroare poliţienească şi politică

3. În Encyclopedie des sciences sociales, Spiro consideră că există 6 trăsături esenţiale ce caracterizează fenomenul totalitar:

Universalismul, deoarece pretinde că va reface specia umană după propria sa imagine

Participarea forţată, aleşii obţin până la 100% din voturi

Desfiinţarea organizaţiilor şi asociaţiilor neoficiale

Violenţa militară şi paramilitară

Incertitudinea, imprevizibilitatea şi insecuritatea normelor, întrucât voinţa personală face legea şi ea poate schimba fără încetare instituţiile pozitive. Apare astfel un sentiment de insecuritate care conduce la iraţionalism şi teroare.

Unicitatea scopului în opoziţie cu pluralismul regimurilor constituţionale

4. Cel mai des citate sunt cele formulate de Raymond Aron. În opinia sa, un regim totalitar se distinge prin faptul că:

Un partid are monopolul activităţii politice

Partidul unic este animat sau înarmat cu o ideologie căreia îi conferă o autoritate absolută şi care devine adevărul oficial de stat

Statul îşi rezervă un dublu monopol: al forţei şi al mijloacelor de convingere

Cea mai mare parte a activităţii economice şi profesionale este supusă statului. Cum statul este inseparabil de ideologie, aceste activităţi sunt ideologizate

Politizarea şi transfigurarea ideologică a tuturor greşelilor posibile ale indivizilor şi, în concluzie, o dublă teroare: poliţienească şi ideologică.

# data[].attributes.headline
Represiuni comuniste în Moldova sovietică

# data[].attributes.subject
Represiuni comuniste în Moldova sovietică

# data[].attributes.body
Marea majoritate a teritoriului pe care a existat Republica Sovietică Socialistă Moldovenească (RSSM) a fost parte a Principatului Moldova. În 1812, partea răsăriteană a Moldovei (numită începând cu acel an Basarabia) a fost ocupată de Imperiul Rus în urma Păcii de la București încheiată între ruși și Imperiul Otoman, când în mod fraudulos cele două imperii au lezat integritatea statului medieval românesc Moldova. Până în 1917 Basarabia a fost o gubernie a Imperiului Rus, fără a avea reprezentare în procesul legislativ sau executiv.

Pe 12 octombrie 1924, Uniunea Sovietică a înființat o republică autonomă, RSSA Moldovenească, în componența RSS Ucrainene, pe o parte din teritoriul dintre râurile Nistru și Bug, republică în cadrul căreia românii (sau moldovenii, conform terminologiei oficiale sovietice) constituiau circa 40% din populație. Acest lucru a fost făcut în speranța determinării românilor basarabeni să se rupă de România.

Perioada stalinistă: colectivizarea și foamete

Colectivizarea fost pusă în aplicare între 1949 și 1950, deși încercări au fost efectuate mai devreme încă din 1946. În acest timp, o foamete de mare amploare s-a produs: unele surse dau un minim de 115.000 de oameni care au murit de foame și boli între decembrie 1946 și august 1947, alții pun cifra la 216.000, la aceștia se mai adaugă alți 350.000 care au fost afectați de malnutriție, dar care au supraviețuit. Nu există suficiente dovezi că aceasta foamete a fost cauzată sau planificată de către sovietici și îndreptate împotriva celui mai mare grup etnic care trăia în mediul rural (românii). Cauza principală a fost rechiziționarea de cantități mari de produse agricole de către sovietici, dar a fost favorizat de asemenea, de secetă, de întreruperile provocate de război și colectivizare.

În contextul accentuării foametei, la sfârșitul anului 1946 – începutul lui 1947, a sporit numărul celor care decid să treacă Prutul. Urmare a acestui fenomen, șeful Detașamentului 22 de grăniceri, colonelul Vladimir Pavlovici Aşahmanov, dă ordin subalternilor săi, la telefon și la adunări, să fie necruțători față de cei care vor încerca să treacă frontiera. În privința celor prinși, Așahmanov ordonă ca aceștia să fie executați pe loc, iar față de cei care reușesc să treacă Prutul – să fie urmăriți pe teritoriul României și, în caz că nu vor putea pune mâna pe ei, să fie împușcați.

Perestroika și drumul spre ieșirea din Uniunea Sovietică: 1985–91

Deși Brejnev și alți primi-secretari ai URSS au avut parțial succes în suprimarea naționalismului existent în RSSM, regimul lui Mihail Gorbaciov a facilitat renaștere naționalismului în regiune. Politicile sale glasnost și perestroika au creat condițiile pentru exprimarea deschisă a sentimentelor naționale și au dat posibilitatea republicilor sovietice de a face reforme, independent de guvernul central.

Drumul RSSM către independența față de URSS a fost marcat de manifestări ale civilor, conservatoarii din est (în special de la Tiraspol), precum și activiști ai Partidului Comunist din Chișinău care au vrut să mențină MSSR în Uniunea Sovietică. Principalul succes al mișcării naționaliste între 1988 și 1989 a fost adoptarea la 31 august 1991 de către Sovietului Suprem al RSS Moldova a limbii moldovenești ca limbă oficială, iar în declarația de preambul unitatea lingvistică moldo-română, și întoarcerea la alfabetul latin pre-sovietic. În 1990, când a devenit clar faptul că Moldova în cele din urmă va de veni independentă, un grup de activiști pro-URSS din Transnistria au proclamat Republica Sovietică Socialistă Nistreană Moldovenească cu capitala la Tiraspol, care, după dizolvarea URSS, a fost redenumită în Republica Nistreană Moldovenească.

Sfârșitul și ieșirea din Uniunea Sovietică

Numele țării s-a schimbat în Republica Moldova pe 23 mai 1991, țara proclamându-și independența pe 27 august 1991, odată cu prăbușirea Uniunii Sovietice. După ce la început s-a manifestat dorința de unire cu România, a izbucnit un război în Transnistria în 1992, susținut de armata rusă aflată acolo. Nici până acum guvernul de la Chișinău nu are controlul asupra acestei regiuni separatiste.

# data[].attributes.body
Avantaje:

1.Luarea rapidă a deciziilor
- conducerea este obținută prin moștenire sau prin forță
- luarea deciziilor curge de sus în jos

2.Concentrarea resurselor pt atingerea unui obiect
- își propune ca obiectiv un obiectiv special, cum ar fi industrializarea sau independența economică, cu excluderea tuturor celorlalte
-pentru a atinge acest obiectiv, toate resursele sunt puse la dispoziție indiferent de cost
- nu există disidență și nu sunt permise diferențele politice interne

Dezavantaje:

1.Abuz de putere
-în totalitarism există o probabilitate mai mică ca abuzurile să fie evitate în exercițiul său
- nu există mecanisme regulate pe care oamenii să le poată folosi pentru a elimina din funcție liderii care utilizează abuziv puterea
-nu este permis să demonstreze nemulțumirea oamenilor față de deciziile luate

2.Restricționarea libertăților personale
- libertatea personală este foarte restricționată
-guvernul totalitar decide ce pot spune sau scrie oamenii
-acest control se extinde la locul în care oamenii trebuie să trăiască, ce muncă trebuie să facă, dacă cetățenii pot călători în interiorul sau în afara țării, ce bunuri pot găsi în magazine și care sunt autorizați să cumpere și să vândă

# data[].attributes.body
Partidul Comunist Român (PCR) a fost un partid politic creat în anul 1921 ca rezultat al scindării ramurii bolșevice de extremă stânga de Partidul Social Democrat Român (istoric). A funcționat în diferite perioade sub diferite denumiri oficiale: între 1921-1945 drept Partidul Comunist din România, și între 1954-1965 drept Partidul Muncitoresc Român. Din 1965 PMR redevine Partidul Comunist Român (PCR)