# data[].attributes.headline
Близькосхідна проблема та шляхи її врегулювання

# data[].attributes.subject
Близькосхідна проблема та шляхи її врегулювання

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Науковий блоґ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Анотація. У статті охарактеризовано Близькосхідну проблему як явище, виявлено її причини та висвітлено спроби вирішення конфлікту. Також проаналізовано постійні конфліктогенні фактори арабо-ізраїльського протистояння та вплив кожного з них на врегулювання проблеми.

Ключові слова: резолюція ГА ООН, проблема Єрусалиму, палестинські біженці, ізраїльські поселення, Сектор Гази, "квартет" посередників.

Анотация. В статье охарактеризирована Ближневосточная проблема, как явление, выяснены ее причины. Также осуществлён анализ попыток решения конфликта. Проанализированы постоянные конфликтогенные факторы арабо-израильского противостояния и влияние каждого из них на урегулирование проблемы.

Ключевые слова: резолюция ГА ООН, проблема Иерусалима, палестинские беженцы, израильские поселения, Сектор Газы, "квартет" посредников.

Annotation. In this article the Middle East problem was described as a phenomenon, was found its causes and was highlighted what attempts were made to resolve it. Moreover, in this article were analyzed several factors of constant Arab-Israeli conflict duration and the impact of each of them on the problem's solution.

Keywords: UN General Assembly resolution, Jerusalem problem, Palestinian refugees, Israeli settlements, Gaza, "Quartet" of intermediates.

Останні роки XX та початок ХХІ століття стали етапом величезних змін як у сфері міжнародних відносин, так і в розвитку політичної, соціальної і економічної ситуації в багатьох країнах світу. Комплекс проблем близькосхідного регіону займає особливе місце серед найактуальніших питань сучасних міжнародних відносин. Надзвичайно важливим є повне справедливе врегулювання тривалого арабо-ізраїльського конфлікту і розв'язання проблеми невизнаної країни Палестина. Ускладнює цей процес також військове протистояння, яке спостерігається у вигляді серії терактів і перманентних ракетних обстрілів зі сторони Палестини та аналогічних збройних наступів з боку Ізраїлю. Через низку суперечностей між двома сторонами і досі не вдається досягнути компромісу.

Мета наукового доробку полягає у комплексному вивченні Близькосхідної проблеми в ХХІ ст.
Поставлена мета обумовила необхідність вирішення ряду завдань:

дослідити особливості розвитку близькосхідного регіону на сучасному етапі;

охарактеризувати Близькосхідну проблему як явище, виявити її причини, показати динаміку на сучасному етапі;

проаналізувати сучасний стан традиційних проблем безпеки регіону та надати прогноз щодо їхнього вирішення, враховуючи сучасні події у регіоні.

Предметом є Близькосхідна проблема в ХХІ столітті.

Проблемі Близького Сходу, а особливо арабо-ізраїльському протистоянню присвячено праці як вітчизняних, так і зарубіжних науковців. Саме тому, користуючись науковими надбаннями таких науковців і політологів, а саме А. Захарченко, В. Каспрука, М. Хрустальова, Ш. Карапіко та Р. Фрідмана, є можливим розкрити задану тему та виконати поставлену мету у повному обсязі.

Арабо-ізраїльський конфлікт - протистояння між низкою арабських країн, а також арабськими воєнізованими радикальними угрупуваннями з одного боку і державою Ізраїль, з іншого. Чергового загострення конфлікт набув з другої половини ХХ століття, після прийняття резолюції № 181(ІІ) ГА ООН "Про майбутній уряд Палестини".

Відповідно до резолюції на колишній підмандатній території Палестини мало бути створено дві держави - єврейська і арабська. Як міжнародна зона виокремлювалося місто Єрусалим із його околицями [9]. Отже, в арабському регіоні мала постати єврейська держава. Євреї визнали резолюцію, тоді коли арабські країни не погодилися з цим планом адже, на їх думку, "він порушував положення Уставу ООН, які надають народам право самим визначати власну долю" [4]. Вони заявили, що будуть виступати проти будь-якого плану, який передбачає розділ арабської країни, чи суперечить їх преференційним правам. Більше того, арабів обурив факт, що територія Ізраїлю відповідно до резолюції виявилась значно більшою власне палестинської.

Слід зазначити, що однією із першочергових причин Близькосхідного конфлікту є невизнання держави Ізраїль арабськими країнами. На сьогодні, виділяють ще декілька постійних конфліктогенних факторів арабо-ізраїльського протистояння:

Питання статусу Єрусалиму.

Проблема палестинських біженців.

Проблема будівництва ізраїльських поселень на окупованих ним територіях.

Слід зауважити, що згідно з резолюцією 181(ІІ) ГА ООН, місто Єрусалим визнавалось як окрема одиниця, що користується спеціальним міжнародним режимом, і що знаходиться під опікою ООН [6]. Проте, подальші бойові дії завадили втіленню цієї резолюції у життя. Ізраїль окупував Західний Єрусалим, а Йорданія у свою чергу - східний. Фактично так був здійснений поділ Єрусалиму навпіл. Разом з тим, ГА ООН в резолюції 194 (III) від 11 грудня 1948 року наголосила на необхідності надання Єрусалиму статусу міжнародної території та необхідності ООН здійснювати постійний контроль над нею [7]. Арабські держави не визнали цю резолюцію. Ізраїль так само ігнорував її і почав здійснювати поширення своєї юрисдикції на ту частину Єрусалима, яку окупував. 23 січня 1950 року Ізраїль оголосив Єрусалим своєю столицею і створив державні установи у західній частині міста [1, 124].

В результаті війни 1967 р. Ізраїль зайняв і Східний Єрусалим. Коли офіційний Тель-Авів почав проводити дії, спрямовані на оголошення уже об'єднаного Єрусалиму своєю столицею, РБ ООН 30 червня 1980 року прийняла резолюцію № 476, у якій закликала Ізраїль виконати усі попередні резолюції РБ ООН і негайно відмовитися від проведення політики щодо змінення статусу Священного міста Єрусалим [8]. Так і надалі Генеральна Асамблея і Рада Безпеки в ряді резолюцій оголошували недійсними заходи, вжиті Ізраїлем з метою змінення статусу Єрусалима. Жодна з них виконана так і не була. До сьогодні Ізраїль вважає Єрусалим своєю єдиною і неподільною столицею [2].

Ще однією не менш важливою проблемою є питання палестинських біженців. За визначенням ООН, палестинськими біженцями є особи, чиїм постійним місцем проживання в період між червнем 1946 і травнем 1948 або в червні 1967 була Палестина, і які втратили свої будинки в результаті першої та другої арабо-ізраїльської воєн [10]. В листопаді 1948 ГА прийняла свою першу резолюцію щодо надання допомоги палестинським біженцям, а пізніше був створений однойменний орган ООН. В період свого короткого існування він направляв екстрену допомогу біженцям через низку міжнародних гуманітарних організацій. 11 грудня 1948 р. ГА в своїй резолюції № 194 (III) заявила, що біженцям, бажаючим повернутися у свої домівки, така можливість має бути надана якомога швидше [7]. Відповідно до цієї ж резолюції була створена Узгоджувальна комісія, але навіть її зусилля, спрямовані на забезпечення повернення палестинців виявилися безуспішними.

Насправді, проблема спочатку була не настільки безвихідною і неможливою для вирішення, як вважали дві сторони конфлікту. Проте в ідеологічних суперечках було упущено час, а проблема палестинських біженців ще більше ускладнилася: якщо спочатку мову вели про кількість біженців в 1 млн., то з роками ця цифра значно зросла. Очевидно, що зараз неможливе повернення на територію Ізраїлю 4 млн. чоловік, які до того ж не мають про нього історичної пам'яті. Для третього покоління біженців, які отримали свій статус "у спадок", а народилися в таборах Гази та Східного берега, Ізраїль не є Батьківщиною. Тому на сьогодні, проблема палестинських біженців знаходиться у статусі не вирішеної [3].

Одним із чинників, що значно ускладнюють вирішення Близькосхідної проблеми, є існування єврейських поселень на захоплених Ізраїлем територіях. З початку 1970-х років Ізраїль створив поселення на палестинських територіях, окупованих ним в 1967 р. (включаючи Єрусалим). Рада Безпеки і Генасамблея неодноразово заявляли, що створення ізраїльських поселень на окупованих палестинських територіях суперечить нормам міжнародного права і резолюціям ООН. Так само Рада Безпеки неодноразово наголошувала, що політика Ізраїлю щодо будівництва поселень не має законної сили і є серйозною перешкодою на шляху до досягнення миру на Близькому Сході [1, 119].

В лютому 1999 р. Асамблея скликала десяту надзвичайну спеціальну сесію, в ході якої було підтверджено, що "усі законодавчі та адміністративні заходи і дії, вжиті Ізраїлем, які змінили чи мали на меті змінити характер або правовий статус окупованого Східного Єрусалиму та іншої окупованої палестинської території, є недійсними і не мають юридичної сили", але навіть це не змусило Ізраїль змінити своєї політики щодо подальшого будівництва поселень на цих територіях.

ГА ООН в резолюції 61/118 від 14 грудня 2006 року знову підтвердила свою незмінну позицію, і закликала Ізраїль "виконувати свої обов'язки по міжнародному праву щодо зміни характеру і статусу окупованої палестинської території, включаючи Східний Єрусалим" [9]. Відповідно до плану "Дорожня карта", підтриманого "Четвіркою" посередників по Близькому Сходу (США, Російська Федерація, Європейський Союз, ООН), і прийнятим як Ізраїлем, так і палестинцями, уряд Ізраїлю повинен був негайно демонтувати поселенські форпости, зведені з березня 2001 р, і заморозити подальше їх будівництво [1, 122]. Тим не менш, з 2001 по 2005 роки кількість поселенців щорічно збільшувалась на 5,5% (всупереч положенням "Дорожньої карти", що передбачала заморозити поселенську діяльність), в 75 із 121 поселень на окупованих палестинських територіях будувалися нові будинки. Більше того жоден із 101 додаткового форпосту на Західному березі не був демонтований.

Припинення будівництва на спірних територіях - одне із головних умов миру, висунуте Палестиною. Проте, з відновленням наприкінці липня 2013, після трирічної перерви мирних переговорів, ізраїльський уряд так і не відмовився від власних планів щодо розширення поселень [5].

Підсумовуючи усе вищесказане, слід зауважити, що існує низка факторів, які все ще роблять Близькосхідну проблему важкою до вирішення: питання статусу міста Єрусалим, палестинських біженців та проблема ізраїльських поселень на окупованій території. Це є неповний перелік складних питань, що є складовими Близькосхідної проблеми. Слід зазначити, що спроб врегулювання того чи іншого питання було чимало, проте ані низка прийнятих резолюцій ООН, ані план, запропонований "четвіркою" посередників не дали ніякого результату.

Оцінюючи події у регіоні очевидно, що однією із найголовніших причин тривалості протистояння і до сьогодні, є відсутність бажання обох сторін піти на взаємний компроміс щодо того чи іншого питання. Ізраїль бачить Єрусалим своєю єдиною і неподільною столицею, хоча територія міста є окупованою і де-юре вважається міжнародною.

Проблема палестинських біженців з кожним днем стає дедалі складнішою до вирішення, адже більшість сучасних біженців отримали цей статус "у спадок", і народившись у таборах Гази, Батьківщину своїх дідів-прадідів, тобто сучасну окуповану Ізраїлем територію, власною не визнають. Тому, очевидно, що чим далі вирішення цього питання буде відкладатись, тим складнішим для врегулювання воно стане.

Щодо проблеми ізраїльських поселень, то тут "каменем спотикання" знову ж є т.зв. "амбіції" Ізраїлю. Скільки б ГА ООН не визнавала неправомірними його дії щодо будівництва нових поселень на окупованій палестинській території, та існування тих поселень взагалі, офіційний Тель-Авів не виконав жодної резолюції, плану або стратегії, наполягаючи на тому, що ці окуповані території є виключно ізраїльські.

Вагомим фактором у розв'язанні проблеми могло б стати лише взаємне співробітництво та взаємний компроміс Ізраїлю і Палестини з метою спільного вирішення усіх критичних питань, що досі стоять на заваді миру на Близькому Сході.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ ТА ЛІТЕРАТУРИ:

1. Авдєєва С. Основні напрямки політики нової адміністрації США на Близькому Сході [Текст] : наук. стаття / С. Авдєєва - К. : відділ зовнішньополіт. стратегій, 2009.

2. Захарченко А.М. Арабсько-ізраїльський конфлікт: проблеми врегулювання на сучасному етапі [Текст] : зб. статей / А.М. Захарченко. - Одеса : Фенікс, 2009. - 240 с.

3. Каспрук В. Палестинсько-ізраїльський конфлікт: просування до миру потребує нових підходів : аналіт. стаття [Електронний ресурс] / В. Каспрук // Блог на WordPress.com. - 2013. - Режим доступу : http://viktorkaspruk.wordpress.com/2013/06/07/палестинсько-ізраїльський-конфлікт-2/ . - Назва з екрану.

4. Коппель О. Конфлікт шести десятиліть. Еволюція близькосхідного конфлікту у світлі його впливу на систему регіональної безпеки [Текст] / О. Коппель // Віче: Журнал Верховної Ради України. / гол. ред. С. Писаренко. - К. : Верховна Рада України, 2009. - №7.

5. Макутіна М. Квартирный вопрос [Електронний ресурс] / М. Макутіна // ЗАТ "Газета.Ру". - 2013. - Режим доступу : http://www.gazeta.ru/politics/2013/11/13_a_5750545.shtml . - Назва з екрану.

6. ООН. Генеральная Ассамблея. Резолюции. О будущем правительстве Палестины от 29 ноября 1947 года №181(ІІ) [Електронний ресурс] : Режим доступу - http://daccess-dds-ny.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/040/42/IMG/NR004042.pdf?OpenElement

7. ООН. Генеральная Ассамблея. Резолюции. Палестина - доклад Посредника ООН в Палестине о достигнутых результатах от 11 декабря 1948 года №194(ІІІ) [Електронний ресурс] : Режим доступу - http://daccess-dds-ny.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/045/61/IMG/NR004561.pdf?OpenElement

8. ООН. Рада Безпеки. Резолюції. Про статус Єрусалиму від 30 червня 1980 року №476 [Електронний ресурс] : Режим доступу - http://daccess-dds-ny.un.org/doc/RESOLUTION/GEN/NR0/400/15/IMG/NR040015.pdf?OpenElement

9. ООН. Генеральна Асамблея. Резолюції. Про ізраїльські поселення на окупованій палестинській території від 14 грудня 2006 №61/118 [Електронний ресурс] : Режим доступу - http://daccess-dds-ny.un.org/doc/UNDOC/GEN/N06/501/53/PDF/N0650153.pdf?OpenElement

10. Суслова В. Адаптація палестинських біженців за сприяння йорданського уряду [Текст] : наук. стаття / В.Суслова // Гілея: науковий вісник . - - № 73. - С. 91-92.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дарія Шарафан

# data[].attributes.attachment_link.title
БЛИЗЬКОСХІДНА ПРОБЛЕМА (др. пол. ХХ-поч. ХХІ ст.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Анотація. У статті охарактеризовано Близькосхідну проблему як явище, виявлено її причини та висвітлено спроби вирішення конфлікту. Також проаналізовано постійні конфліктогенні фактори арабо-ізраїльського протистояння та вплив кожного з них на врегулювання проблеми. Ключові слова: резолюція ГА ООН, проблема Єрусалиму, палестинські біженці, ізраїльські поселення, Сектор Гази, "квартет" посередників. Анотация.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радио Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Иван Толстой: 16 октября - юбилей политического и государственного деятеля, без которого послевоенный Ближний Восток имел бы сегодня совершенно иную конфигурацию. Сказать какую - не возьмется никто. Жизнь Давида Бен-Гуриона и стала биографией страны, причем задолго до того, как Израиль появился на современной карте. Рассказать о политической жизни юбиляра я пригласил старшего научного сотрудника Института Востоковедения Российской Академии Наук Александра Локшина.

Александр Ефимович, дайте, пожалуйста, ликбезовскую справку, самую общую, для тех, кто впервые слышит это имя. Кто такой Давид Бен-Гурион?

Александр Локшин: Давид Бен-Гурион вошел в анналы мировой истории как отец-основатель Государства Израиль. На протяжении многих лет он был премьер-министром страны, определял внутреннюю и внешнюю политику, имел в течение многих лет беспрецедентный авторитет в израильском обществе, имел достаточно серьезное влияние как политик и на мировые события второй половины ХХ столетия.

Иван Толстой: Можете ли вы привести какие-то примеры, кто и как оценивал его деятельность из людей вне-израильских, из посторонних?

Александр Локшин: Де Голль представлял Бен Гуриона и западногерманского канцлера Аденауэра как двух самых крупных лидеров Запада, а о самом Бен Гурионе он заметил, что это ''один из величайших политиков нашего времени''.

Иван Толстой: Бен-Гурион родился, как я понимаю, на территории Российской Империи. Каково было его настоящее имя? Ведь, как я понимаю, что это имя, принятое уже в Израиле?

Александр Локшин: Настоящее его имя - Давид Йосеф Грин, а имя Бен-Гурион, что означает ''сын льва'' или, точнее, ''львенок'', он принял уже в 1920 году в Палестине. Это была общая традиция - отрицание диаспоры, отрицание изгнания, когда брали себе имена из древней израильской истории. Бен-Гурион был одним из вождей антиримского восстания, это имя взял себе Давид Грин и под этим именем он вошел в историю.

Иван Толстой: Расскажите нам, пожалуйста, о его жизни, о биографии: где он родился, в какой семье, каково было его окружение, каково было его духовное становление?

Александр Локшин: Родился он 125 лет тому назад, 16 октября 1886 года, то есть мы можем говорить сегодня о 125-летии со дня рождения Давида Бен-Гуриона. Родился он в русской Польше, в городке Плоньске недалеко от Варшавы. Родился он в семье достаточно уважаемой и относительно состоятельной - отец его был помощником присяжного поверенного, пользовался определенным вниманием и уважением окружающих. Городок, в котором он родился, был в значительной степени еврейским городом, и воспитание, которое получил Давид или, как его в семье звали, Довчик, было традиционным религиозным воспитанием, но, вместе с тем, оно было и сионистским воспитанием. Палестина, Земля Израиля, Эрец Исраэль была предметом вожделения и мечтаний многих из окружения Давида Грина, с молоком матери он впитал идею палестинофильства, как тогда говорили, идею возвращения на родину предков.
Вообще, он родился достаточно болезненным и худым ребенком, был низкорослым. Его отличала от многих сверстников несоразмерно большая голова. Озабоченный этим фактом, отец повез мальчика к врачу, тот пощупал голову, осмотрел темя и предсказал, что этот ребенок со временем станет великим человеком. Мать, узнав об этом, с гордостью решила, что ее сын станет несомненно раввином великим в Торе.
С матерью у Довчика сложились особые отношения, но ее внезапная смерть, когда Давиду исполнилось всего 11 лет, была для него сильнейшим ударом, и спустя многие годы он писал, что мама для него была идеалом чистоты, любви, благородства, человечности и преданности. Получил он, как и многие еврейские дети, все, фактически, еврейские мальчики в то время, традиционное образование - ходил в религиозную школу, в хедер, а затем ходил в такой реформированный хедер, продолжал там учебу, изучал светские предметы, а также иврит. Иврит уже с детских лет был для него полуродным языком. В дальнейшем он учился и в русской школе.
Зная, что он несомненно окажется в Палестине, он не спешил сию минуту отправиться туда. Это была одна из характерных черт его характера - идеализм или романтизм сочетался у Давида с реальным восприятием окружающей действительности и, даже, с прагматизмом. ''Эрец Исраэль (то есть Палестина), - сказал он как-то своим друзьям, - нуждается в строителях. Поэтому, прежде всего, надо получить инженерное образование, а после этого я отправлюсь на Восток''. И решил отправиться в Варшаву, получить инженерное образование. Но те дискриминационные меры, которые существовали (Варшава тоже была частью Российской Империи), не позволили ему это сделать, получить образование.

Иван Толстой: Его не взяли?

Александр Локшин: Его не взяли. Тогда же он застал в Варшаве революционные события 1905 года, Первую русскую революцию, и уже тогда у него было некое дистанцирование от участия евреев в революционной деятельности, в борьбе в той стране, в которой они жили. В дальнейшем основной сионистский постулат был, что нужно всю свою энергию и силы отдать на возрождение своей древней родины. Однако он, конечно, воспитывался и впитал в себя и социалистические идеи. То есть такой сионистский социализм. И именно с этими идеями в голове он и приплыл в Палестину в 1906 году на русском корабле, приплыл в Яффо (это единственный тогда был порт), и началась его новая жизнь на старо-новой родине.

Иван Толстой: Входил ли он в Европе формально в какие-то сионистские организации?

Александр Локшин: Не в Европе, а у себя. Со своими товарищами он создал такую организацию ''Эзра'', где обучал малолетних детей ивриту, они читали рефераты, внимательно следили за тем, что происходит в Европе, следили за сионисткой деятельностью. Известен такой факт, который он тоже описал, когда он с мальчиками сидит на берегу реки и читает газету, где рассказывается об Угандийском проекте в Сионистском конгрессе, на котором Герцль, основатель сионизма, предложил этот ''Проект Уганды'' (когда правительство Британии предложило тогда только что начинающемуся сионистскому движению и Теодору Герцлю этот протекторат Уганды, то есть теперешней Кении). Этот отказ от Палестины поверг Давида в ужас, хотя и не уменьшил его уважения к Герцлю. Кстати, еще один любопытный факт. Герцль был таким кумиром в их доме, и отец даже написал ему письмо перед тем, как сын отправился в Варшаву (Герцль - властитель дум, это было принято и в русской традиции обращаться к каким-то интеллектуальным авторитетам), спрашивая, что делать дальше с его сыном, не поможет ли он, не посоветует ли мальчику, который обладает большими способностями, по какому пути ему пойти и куда отправиться получать образование. Но, ответа не пришло. Бен-Гурион действовал так, как он действовал в 1906 году, - прибыл в Палестину.

Иван Толстой: Александр Ефимович, что собой представляла Палестина в начале ХХ века и, вообще, куда отправился Давид Грин? В никуда или там была какая-то родня, были друзья, были какие-то организации, с которыми он списывался предварительно? Вообще, на деревню к дедушке он ехал?

Александр Локшин: Это было время, когда кто-то уезжал из своего города, из своего местечка, писал письма, рассказывал, как он устроился. Но это больше было даже характерно для Америки, для страны, куда тогда направлялась, в основном, еврейская, да и не только еврейская эмиграция. Он приехал в страну, которая была очень отдаленной провинцией Османской Империи, достаточно отсталой страной, но которая в то время уже становилась местом внимания великих держав. Здесь происходило бурное вторжение, освоение этой территории и Францией, и Германией, и Россией, которые приобретали земли на Святой Земле. И одновременно, еще с 80-х годов 19 века, началась сюда и еврейская эмиграция. Он был не первым - еще с начала 80-х годов в Палестине оказались первые сотни и тысячи палестинофилов, которые стали формировать новую еврейскую общину, так называемый Ишув, и были приняты местными евреями, которых там тоже было немало, достаточно настороженно и враждебно, поскольку те были глубоко религиозными людьми, новых репатриантов воспринимали как людей, бросивших вызов религии, которые далеко не полностью, а иногда вообще не исполняли еврейскую религиозную традицию, и между ним возникли достаточно сложные отношения. Не случайно, что новые поселенцы, так называемая Первая Алия и Вторая Алия, к которой принадлежал Грин, селились не в старых местах обитания прежних евреев, в святых городах - в Иерусалиме, Цфате, Тверии - а они основывали новые поселения. И в одном из таких поселений и оказался Давид Грин. Это были поселения, на которых обрабатывали землю, осваивали территории. Первое поселение, на котором оказался Бен-Гурион, была Петах Тиква, что в переводе означает ''Врата надежды'', основанная еще в 80-х годах. И Давид стал земледельцем, землепашцем.

Иван Толстой: Насколько я знаю, он не очень задержался в Палестине и довольно скоро уехал в Турцию. С чем это было связано?

Александр Локшин: Это не совсем так. Он провел еще некоторое время в других поселениях и нашел одну деревушку в Галилее, где полностью был еврейский труд - евреи полностью работали, обрабатывали землю. Это соответствовало установкам его поколения - евреи сами должны обрабатывать землю, растить здесь урожай и осваивать страну. Действительно, будучи сельскохозяйственным рабочим, обрабатывая землю, давя виноград, занимаясь виноделием, он много читал, у него была страсть и в те годы, и позже к изучению языков, к изучению литературы. Среди рабочих одного из поселений даже ходил такой анекдотический рассказ, похожий на правду, что юный Давид, когда шел за плугом, одновременно читал газету, и в один прекрасный момент оказалось, что волы, за которыми он шел, исчезли куда-то, а он стоял, продолжая читать газету.
Действительно, в 1912 год он оправился в Турцию, в Стамбул - решил получить юридическое образование. В этом тоже была определенная прагматика, прагматический подход - он должен был знать законы той страны, в который он жил, Османской Империи, чтобы использовать их для своих целей, использовать турецкое законодательство для реализации сионистских задач. Он выучил турецкий язык. Вначале он оказался, кстати, в Салониках, но затем перебрался в Стамбул, блестяще сдал экзамены и два года обучался на юридическом факультете Стамбульского университета. Но образование пришлось прервать не по своей воле: в 1914 году он отправился домой, в Палестину, на каникулы, а вернуться не смог - началась Первая мировая война.

Иван Толстой: Насколько прибытие новой Алии в Палестину вызвало противодействие со стороны местных племен? Прибытие любой группы, особенно инородцев, взывает некоторое неприятие со стороны местных жителей. Существовали ли конфликты того времени, если ограничиться пределом конца 19 века и периодом до Первой мировой войны?

Александр Локшин: Разумеется, существовали. Хотя Теодор Герцль, который скончался уже в 1904 году в возрасте всего 44 лет, в своих произведениях (и ''Еврейском государстве'', ставшее программным документом сионизма, и в романе-утопии ''Старо-новая страна'') мечтал и представлял, что евреи будут некими культуртрегерами, которые принесут на эту землю местным феллахам, местным арабам культуру, принесут образование. Гармонические отношения не сложились. Уже с 80-х годов 19 века, со времени прибытия первых поселенцев, существует достаточная напряженность в отношениях с коренным населением. С одной стороны, напряженные отношения со старыми евреями, которые там обитали, с религиозными евреями, которые их не принимали на дух. Но те жили в городах. А здесь с арабами разные были отношения - были отношения и делового сотрудничества, но были и отношения столкновений, когда приходилось защищаться. Были созданы отряды стражей-шомрим. Кстати, эти отряды еврейской молодежи использовали свой опыт самообороны в России времен погромов во время Первой русской революции. Они тогда научились владеть оружием, а здесь уже, одевшись как бедуины, как местное население, научившись ездить верхом, представляли собой некие отряды обороны на случай нападения на еврейские поселения.

Иван Толстой: Итак, Бен Гурион остается из-за начавшейся Первой мировой войны в Палестине. Давайте поговорим об этом времени. До наступления Второй мировой войны чем он занимается?

Александр Локшин: Во-первых, в годы Первой мировой войны сионистское движение во многом оказалось расколотым. Необходимо было выбрать политическую ориентацию либо на страны Антанты, либо на Германию и ее союзников, среди которых была Османская Империя. Бен-Гурион вначале был настроен про-турецки, более того, он в более раннее время ожидал от этой младотурецкой революции, от Ататюрка каких-то возможностей предоставления автономии евреям в Палестине. Но этого не случилось. Он был выслан как русский подданный (он по-прежнему оставался российским подданным, не только он, но и сотни других людей) османскими властями в Египет. Палестина переживает острейший кризис, не только политический, но и экономический, поскольку все связи прервались, население находится в полуголодном состоянии. Где-то уже к концу войны английские войска входят в Палестину, входят в Иерусалим. Иерусалим оказывается под британским контролем.
Бен-Гурион в 1917 году отправляется из Египта в США, где находит свою судьбу - знакомится и женится на Полине Мунвейс (Монбаз, согласно Википедии - ред.), девушке из России, которая родилась в Минске, была медицинской сестрой и, кстати, весьма далека была ото всех этих идей, которые волновали Бен-Гуриона, сионистских идей.

Иван Толстой: Тогда еще по-прежнему Давид Грин, до 20-го года?

Александр Локшин: Да, Давид Грин пытается заниматься пропагандисткой деятельностью, пытается привлечь евреев в такой Еврейский легион, который бы участвовал в военных действиях на стороне Антанты. Но - с малым успехом. Сам он вступает в Британскую бригаду и оказывается в Египте уже в 1918 году, под конец войны, а затем вновь перебирается в Палестину. Здесь, в Палестине, он активно участвует в политической деятельности, в деятельности Еврейской рабочей партии. Вообще-то он входил в Польше, в России, в партию ''Поалей Цион'' (''Рабочие Сиона'') - известная партия, которая пыталась совмещать марксистскую и сионистскую идеологию, а в Палестине эта партия преобразовалась в ''Союз труда'', и в этой партии Бен-Гурион (уже в 20-м году он становится тем человеком, под именем которого сейчас мы его знаем и помним) становится партийным активистом и, одновременно, активно участвует в профсоюзной деятельности. Он участвует в 20-е годы в создании ''Всеобщей конфедерации труда еврейских рабочих'' (''Гистадрута''). Кстати, в качестве представителя профсоюзов, он и отправляется в советскую Россию.

Иван Толстой: В каком году?

Александр Локшин: Летом 1923 года в Москве проходит Сельскохозяйственная выставка. Бен-Гурион и еще два его коллеги пребывают в Одессу, затем отправляются в Москву, где Бен-Гурион, который в то время очень интересовался, что происходит в тогдашней советской России, интересовался большевистской революций, думал встретиться с Лениным.

Иван Толстой: Его отношение было в каком отношении заинтересованное, в какой окраске был этот интерес? Это был отрицательный интерес или положительный, это была попытка перенять что-то у большевиков или, наоборот, оттолкнуться от их опыта?

Александр Локшин: Для Бен-Гуриона тех лет, начала 20-х годов, большевизм был достаточно привлекателен. В частности, политика Ленина, которого он в ту пору, да и позже, наверное, высоко ценил, в отличие от Троцкого, кстати, которого он считал таким бонвиваном (он с ним познакомился в США), Ленина он уважал как политика, как блестящего стратега и тактика. Но встретиться с Лениным ему не удалось - вождь в тот период был уже смертельно болен. Возможно, в этом была и некая попытка убедить Ленина изменить отношение к сионизму. Известно, что большевистском руководстве были разные взгляды на сионизм. Дзержинский, например, достаточно спокойно относился к сионизму и считал, что он может быть даже полезен для нового режима, в то время как другие лидеры относились к нему отрицательно. А активистами были сами еврейские коммунисты, так называемые ''евсековцы'', Еврейская секция, которая была создана в 1918-19 году при Центральном Комитете партии - они представляли сионистов как агентуру британского империализма, как еврейскую контрреволюцию. Уже с 1919 года в России началась борьба с сионистами, она происходила в разных формах - аресты, ссылки и, в ряде случаев, высылка в Палестину.

Иван Толстой: Давайте вернемся к самому Бен-Гуриону. Добился ли он чего-то своей поездкой в Москву летом 1923 года? Добился ли того, чего хотел добиться?

Александр Локшин: Хотелось бы процитировать здесь Бен-Гуриона, который говорил о Ленине:

''Человек, всецело преданный революции, железной решимости, который не побоится отрицать то, что проповедовал вчера и проповедовать завтра то, что отрицал сегодня''.

Однако, покинув советскую, коммунистическую Россию через несколько недель и проехав через Украину, он записал в своем дневнике (он всегда вел дневник) на палубе, на пароходе, который отравлялся назад в Палестину, следующую фразу:

''Нам открылась страна глубочайших контрастов и противоречий. Страна, призывающая ко всемирной гражданской войне во имя господства пролетариата, и лишающая своих трудящихся всех прав - человеческих, гражданских и классовых. Страна, декларирующая коммунизм, страна ослепительного света и непроницаемой тьмы, возвышенных стремлений к свободе и справедливости и безобразной, убогой действительности. Страна революции и спекуляции, святых страданий и грязной коррупции, мятежа и взяточничества, идеалов и наживы, ломки основных ценностей и векового деспотизма, обожествления труда и золотых тельцов, где свет и тень неразрывно переплетаются друг с другом, так что не знаешь, где кончается святость и где открываются врата зла.''

Как мы видим, Бен-Гурион очень тонко, даже за то короткое время, почувствовал ту страну, в которой он побывал и которой он очень интересовался. Это, конечно, повлияло и на его настроения - он все более дистанцируется от такого радикального большевизма и становится умеренным социал-демократом.

Иван Толстой: Чем занимался Бен Гурион в 20-30-е годы?

Александр Локшин: Занимался он профсоюзной деятельностью, выходит на международную арену, принимает участие во всемирных сионистских конгрессах, выступает на них. Суть его выступлений состояла в том, что нужно заниматься практической деятельностью, меньше дипломатией, а все более активно заниматься освоением страны. Он уже в 30-е годы становится признанным лидером палестинского еврейского ишува, представителем еврейских трудящихся в Палестине, и здесь начинается его довольно острое соперничество с Хаимом Вейцманом, которое продолжалось и в годы Второй мировой войны и чуть позже.

Иван Толстой: Как отразились события Второй мировой войны на жизни в Палестине?

Александр Локшин: Ситуация была такая, что у Бен-Гуриона было, конечно, и немало противников. Он становится одним из лидеров Рабочего движения в Палестине, лидером партии ''МАПАЙ'', это еврейская социал-демократическая партия в Палестине, которая в дальнейшем превратилась в правящую партию и была у власти вплоть до 1977 года (Рабочая партия ''Авода'').
Бен-Гурион занимается политической активностью и в 1942 году оказывается в США, где в Нью-Йорке в отеле ''Билтмор'' принимается ''Билтморская программа'', которая рассматривается как замена ''Базельской программы''.
Что такое ''Базельская программа''? Это та программа, которая была принята на Первом сионистском конгрессе в 1897 году - создание правоохраняемого убежища для еврейского нарда в Палестине. Теперь речь идет в этой программе, принятой в 1942 году (к которой Хаим Вейцман, кстати, относился с большой иронией и не считал ее знаковой), это была очень важная программа, которая нацеливала на создание еврейского государства в Палестине. В этот период, в годы войны, Бен-Гурион - уже признанный лидер не только в Палестине, но и один из двух, наряду с Вейцманом, лидеров сионистского движения в мире. Хотя у него были и серьезные противники со стороны более радикальных, не социалистических сил, прежде всего, представленные чуть позже Менахемом Бегиным, другими радикально настроенными деятелями, которые считали необходимым бороться с британской оккупацией Палестины, бороться за освобождение Палестины от британского владычества.

Иван Толстой: Александр Ефимович, удавалось ли что-то сделать и из Палестины, и из США, и конкретно самому Бен-Гуриону для спасения тех, кому угрожала Катастрофа? Был ли кто-то спасен, был ли продвинут в какой-либо стране какой-либо закон, какие-либо подзаконные нормы для того, чтобы спасти людей?

Александр Локшин: Нужно сказать, что уже начиная с 80-х годов прошлого века выходит немало книг, статей, так называемых, ''постсионистских историков'', ''новых историков'', которые, среди прочего, обвиняют и Бен-Гуриона, и тогдашнее руководство в том, что они ничего не сделали для спасения евреев Европы. По моему мнению, они немножко переносят те возможности, которые существовали у Израиля уже как независимого государства, имевшего свою армию и иные возможности, в те условия.
Возможности были крайне ограничены. Были направлены парашютисты, которые высадились в Европе, в Венгрии (одна из самых знаменитых фигур - погибшая Хана Сенеш, национальная героиня Израиля), которые как-то должны были организовать спасение, частичное, хотя бы, хоть кого-то спасти из обреченных на уничтожение евреев Европы. Реально, серьезно что-либо сделать не удалось. Тем более, что в 1939 году Британия принимает, так называемую, ''Белую книгу'', которая резко ограничивает накануне Второй мировой войны эмиграцию евреев в Палестину.
Уже начиная с 20-х годов волны новой репатриации в Палестину нарастают. Это был и выезд евреев из Польши, которые подвергались там и экономическому бойкоту, и кризисная ситуация была в Польше, и в 30-е годы в Палестину, после прихода нацистов к власти, отправляются и немецкие евреи. Но все это взывает все большее недовольство у арабского руководства, у арабских лидеров, а Британия стремится считаться и считается с настроениями и арабов. Это основная причина, почему Британия очень далеко ушла от тех обязательств, которые были даны по Декларации Бальфура. И здесь настроения среди части еврейской молодежи состояли в том, что нужно сражаться с Британией, с британскими войсками для того, чтобы предоставить возможность евреям, которые самыми различными путями пыталась добраться до Палестины. Несколько судов достигли вот этого Хайфского рейда и пытались высадиться на берег Палестины. Иногда это было удачно, иногда менее удачно. Кроме того, ситуация осложнялась тем, что вплоть до 1942 года немецкие армии, танковые армии Роммеля, стояли буквально у ворот Палестины. С одной стороны, Британия была противником евреев здесь, в Палестине, а, с другой стороны, Британия была той страной, которая боролась с нацизмом. Какую здесь выбрать тактику, как себя здесь повести? И Бен-Гурион сформулировал следующий лозунг, который декларировал и характеризовал направление политики сионистского руководства в Палестине в годы Второй мировой войны. Бен-Гурион сказал следующее: ''Будем помогать англичанам в войне с Гитлером, как будто нет ''Белой книги'', и бороться против ''Белой книги'', как будто нет войны''.
Но после разгрома танковых дивизий Роммеля Британией опасность миновала и отношения с Британией, с британскими оккупационными войсками начинают ухудшаться. Вейцман был решительным сторонником британской линии, был сторонником того, что с Британией нужно вести переговоры, но ни в коем случае не вступать в конфликты и военные действия. Тем не менее, ряд радикальных организаций, такие как ''Лехи'', например, ''Борцы за свободу'', и ряд других подобных радикальных организаций, устраивают нападение на британских солдат, особенно в конце войны и после войны нападают на британские колонны вооружений, готовятся к реальному противостоянию с британскими войсками.
Как себя в этой ситуации вел Бен-Гурион? Он занимал умеренную позицию и был реальными политиком, считая, что нужно вести и переговоры, и, одновременно, показывать свое влияние, свою силу и мощь, показывать, что еврейское руководство и еврейское население не потерпят послевоенное присутствие Британии в Палестине.

Иван Толстой: Давайте, наконец, перейдем к истории образования Государства Израиль. Какова позиция Бен-Гуриона в отношении международных сил, которые и способствовали созданию Израиля? Как относился Бен-Гурион и к англичанам, и к американцам, и к Советскому Союзу?

Александр Локшин: Ну, Бен-Гурион, прежде всего, конечно, надеялся на собственные силы. Ему принадлежит такая фраза: ''Неважно, что говорят не евреи, а важно, что делают евреи''. Конечно, он стремился найти некий сбалансированный курс между отношениями с США и Советским Союзом, найти поддержку в США и в Советском Союзе. Хотя, конечно, в силу и близости к сионистскому истеблишменту Соединенных Штатов, и тех очень слабых, нужно признать, связях, хотя симпатии были огромные к Советскому Союзу и Красной армии, рассчитывал на США.

Иван Толстой: Итак, 1948 год. Роль Бен-Гуриона и его лидерство. Кем Бен-Гурион избирается, каким образом, какой пост он занимает и каков он в роли руководителя Израиля?

Александр Локшин: Бен-Гуриону пришлось непросто. Когда 14 мая 1948 года британские войска покидают Палестину, нужно мгновенно принимать решение. И накануне этих событий происходит голосование в том Народном Правлении, которое было временным правительством страны. Здесь, всего двумя голосами ''за'', Бен-Гурион получает право, а он был руководителем этого Народного Правления, того же 14 мая провозгласить Декларацию независимости Государства Израиль. Бен-Гурион избирается главой временного правительства и министром обороны. Собственно, этим актом и было воссоздано Еврейское Государство, о возрождении которого мечтали многие поклонения разбросанных по всему свету евреев. Однако решение это, нужно еще раз подчеркнуть, было крайне непростым. Тяжелое военное положение, негативное отношение американской администрации и опасность вторжения регулярных армий арабских государств заставляли многих сомневаться в необходимости положительного решения.
И я вот еще раз повторю, что после продолжительных прений 6-ю голосами против 4-х было принято решение провозгласить основание Еврейского Государства. Показателен еще один кардинальный вопрос, поставленный на обсуждение: следует ли включать текст в Декларации независимости такой пункт как ''границы государства''? Целый ряд выступавших на это обсуждении поддержали это решение, но реакция Бен-Гуриона была иной. Он сослался на прецедент Декларации о независимости США, в которой нет никакого упоминания о территориальных границах. Но возражения Бен -Гуриона носили не только принципиальный, но и реальный характер - он не желал, чтобы будущее государство, как он выражался, ''накладывало на себя оковы окончательных границ''. Решение было принято минимальным большинством и упоминание о границах не было сделано. США сразу же признали Еврейское Государство де факто, а Советский Союз - де юре. Это было первое юридическое признание Еврейского Государства.
В эти дни, первые дни, первую неделю положение Израиля было, конечно, критическое. Был блокирован Иерусалим - они даже не знали, не могли слышать это выступление Бен-Гуриона, поскольку радио в Иерусалиме не работало, не хватало воды, продовольствия, перерезаны границы между различными еврейскими поселениями, египетская армия вошла в Беер-Шеву на юге страны и продвигалась дальше, иракская армия, которая также приняла участие в военных действиях, перерезала дорогу, соединявшую Тель-Авив и Иерусалим, регулярной армии, которая только что создавалась, Армии обороны Израиля, не хватало оружия (не просто не хватало, а его не было), поэтому 22 мая было ощущение такое, что все кончено. И в этот момент начинают поступать вооружения. Вооружения поступают из Чехословакии, доставляют их явно с подачи Москвы, ''Мессершмиты'' в разобранном виде, приезжают сюда чешские специалисты, которые собирают немецкие трофейные самолеты, которые сразу же пускаются в боевые действия, затем агенты по скупке и по сбору средств начинают доставлять вооружения в Палестину. Это начинает постепенно менять ситуацию в пользу Израиля.
Число погибших было очень значительным, и за все войны, которые вел Израиль на протяжении этих всех лет его существования, число погибших в этой войне, в процентном отношении, было самым большим. Многие, которые пребывали в страну в эти дни, выжившие в Холокосте из Европы, которые не знали языка, не знали, как обращаться с оружием, им вручали какие-то устаревшие вооружения и сразу же бросали в бой. Многие из них, выжив в нечеловеческих условиях в Европе, пали уже в стране, в которой они намеревались жить. Израиль в этой войне потерял один процент своего населения. Тогда в стране было порядка 400 000 евреев. Тем не менее, Израиль смог выстоять в этой войне.
Еще одна была проблема очень непростая - отношения с вооруженными силами, которые противостояли Хагане, вооруженным отрядам, которые существовали еще до создания Государства Израиль. Здесь были вооруженные отряды Бегина. Они целый корабль ''Альталена'', названный так по одному из псевдонимов Жаботинского (а Жаботинский - сторонник ревизионизма, пересмотра сионистской программы, бен-гурионовской, в частности) был ярым противником любой дипломатии, он считал, что нужна вся Палестина, основные вопросы должны быть решены на поле боя. ''Альталена'', груженая вооружением и снарядами, подошла к хайфской береговой линии, а затем к тель-авивской. Начались переговоры между отрядами Бегина и представителями Хаганы, поскольку те хотели действовать самостоятельно.
В стране, надо заметить, об этом не очень много вспоминают сейчас, существовала и реальная опасность гражданской войны - столкновения между различными еврейскими вооруженными частями, кто будет контролировать будущее странны. Вначале договорились, что 80 процентов вооружения перейдет Бен-Гуриону, как министру обороны, перейдет Хагане, затем Бегин стал менять ситуацию и Бен-Гурион принимает решение, за которое по сей день его резко критикуют правые в Израиле - обстрелять этот корабль, обстрелять ''Альталену''. Конечно, не ставилась задача его уничтожить, но начавшиеся взрывы снарядов привели к тому, что часть бойцов погибли. Но таким жестким способом Бен-Гурион показал, кто определяет политику в стране, покончил с какими-либо пытками вот такой самостийной военной политики.

Иван Толстой: Александр Ефимович, вклад Бен-Гуриона как политика и государственного деятеля в Израиль?

Александр Локшин: Бен-Гурион был премьер министром страны и министром обороны с 1948 по1963 год, с небольшим перерывом. В 1963 году в возрасте 77 лет Бен-Гурион принимает решение уйти из правительства, но еще тогда он остается депутатом Кнессета. Вклад гигантский в определение политики страны, в создание Еврейского Государства, в развитие экономики страны, в укрепление международных позиций.
И еще одну важную роль Бен-Гурион сыграл - он нашел возможность (хотя это вызывало очень резкие протесты в стране, в обществе, и в Кнессете) начать примирение с ФРГ. Начинаются переговоры с Конрадом Аденауэром о репарациях, эти переговоры начинаются с 1952 года, с 1965 году устанавливаются дипломатические отношения между двумя странами. Это помощь, которую очень резко критиковали, что мы не хотим получать дойче марки за еврейскую кровь, за жертвы, но, тем не менее, она сыграла важную роль, и Бен-Гурион был среди тех, кто шел за гробом Аденауэра в 1967 году, во время его похорон.

Иван Толстой: Александр Ефимович, вы уже несколько раз говорили о том, что фигура Бен-Гуриона в историческом и в политическом плане подвергалась значительной критике и изнутри Израиля, и снаружи, от других политических и исторических деятелей в мире, и все-таки, какова интегральная память об этом человеке, как его вспоминают в Израиле сегодня?

Александр Локшин: Ну, в Израиле имеется и целый ряд научных центров имени Бен-Гуриона, университет в Беер-Шеве, столице Негева, носит его имя, аэропорт страны, хорошо известный всем, прилетающем в Израиль, носит имя Бен-Гуриона. Есть музей в Тель-Авиве и есть музей в еще одном месте, в очень важном месте в жизни Бен-Гуриона - это киббуц Сде-Бокер, который находится на юге страны, в котором он принял самое живое участие в его основании, и в котором он прожил последние годы жизни, пытаясь вспомнить свою молодость. Он здесь также работает рабочим, развозит навоз, участвует в повседневной жизни киббуца, одновременно пишет целый ряд философских работ, книг, воспоминаний. Он дистанцируется от истории, он уже не делает историю, а вспоминает историю, вспоминает свою молодость, как он приехал в страну, о своей общественной и политической жизни. В киббуце Сде-Бокер он завещал себя похоронить вместе со своей женой Полиной.
Умер Бен-Гурион 1 декабря 1973 года в возрасте 87 лет. Похоронен он, по его же завещанию, без всяких официальных церемоний, очень скромно в этом киббуце. И по сей день там имеется Дом-музей Бен-Гуриона, который почитаем, и имеется громадный архив и библиотека, которая насчитывает тысячи томов на разных языках. Бен-Гурион читал в оригиналах на многих языках, начиная от древнегреческого и кончая испанским, который он выучил уже в преклонном возрасте - он захотел прочесть ''Дон Кихота''.

Иван Толстой: Печатные труды Бен-Гуриона?

Александр Локшин: Это его воспоминания, целый ряд воспоминаний, это книга ''Евреи в своей стране'', это статьи и речи.

Иван Толстой: Каков был круг корреспондентов Бен-Гуриона, с кем он переписывался? Наверное, это официальные лица, когда он занимал официальные посты, но, наверное, были и друзья?

Александр Локшин: Сам Бен-Гурион с глубоким уважением относился к людям науки и искусства. У него было трое детей, одна из его дочерей была микробиологом, и в ее доме собирались израильские интеллектуалы, философы, с которыми Бен-Гурион всегда очень любил разговаривать, слушать их. Он вел переписку с Альбертом Эйнштейном, Альбертом Швейцером ,Бертраном Расселом и поддерживал тесные отношения со многими израильскими писателями, мыслителями, учеными. И анализ этой переписки выдает в Бен-Гурионе глубокий интерес к личности корреспондента и собеседника и к сфере его занятий. Именно на интеллигенцию своей страны, как и на еврейскую интеллигенцию в диаспоре Бен-Гурион возлагал особую надежду на духовное возрождение Израиля.

Иван Толстой: Александр Ефимович, отношение Бен-Гуриона к шестидневной войне 1967 года?

Александр Локшин: Самое отрицательное. Не к самой войне, а к возможности участия Израиля в этой войне. Он считал, что существует реальная возможность очень серьезного поражения Израиля, что она будет очень кровавой для страны. Впоследствии Моше Даян, министр обороны, говорил о Бен-Гурионе: ''Он живет в мире прошлого, благоговеет перед де Голлем, преувеличивает силу Насера и не понимает, насколько выросла мощь ЦАХАЛа (то есть Армии обороны Израиля)''. Бен-Гурион был против этой войны. Более того, когда министром обороны накануне войны был назначен Моше Даян, Бен-Гуриона придали ему в качестве помощника и контролера, но война, как известно, закончилась для Израиля блестяще - разгромом арабских армий и завоеванием новой позиции в мире. Бен-Гурион (или, как его звали в стране, ''старик'') за эти же дни после шестидневной войны осознал, что его активное участие в политической жизни Израиля подошло к концу. И даже, более того, к окончанию войны это был уже отставной политик, время которого безвозвратно ушло, и тот громадный авторитет, которым он пользовался еще накануне войны, исчез. Но, вместе с тем, когда ему отмечали 85 лет, это было празднование всей страны, это были многочисленные делегации, которые его посещали в Сде-Бокере. Он уже был глубоко пожилым человеком.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радио свобода / радио свободная европа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Иван Толстой

# data[].attributes.attachment_link.title
Давид Бен-Гурион: к 125-летию со дня рождения одного из основателей современного Израиля.

# data[].attributes.attachment_link.description
Иван Толстой: 16 октября - юбилей политического и государственного деятеля, без которого послевоенный Ближний Восток имел бы сегодня совершенно иную конфигурацию. Сказать какую - не возьмется никто. Жизнь Давида Бен-Гуриона и стала биографией страны, причем задолго до того, как Израиль появился на современной карте.

# data[].attributes.headline
Як формувалася ізраї

# data[].attributes.body
Як формувалася ізраїльська ідентичність

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
...Ми все ж таки європейська країна. Точніше, східноєвропейська. Географічно Ізраїль в Азії, геологічно - в Африці, але в культурному відношенні ми, звичайно ж, Європа. Причому Центрально-Східна Європа.
​Лекція ізраїльського політолога Володимира Ханіна в Українському католицькому університеті (з проекту Збруч.EU)
У своїй лекції спробую відповісти на два питання: чи може існувати держава водночас ліберальна та національна і чи можлива держава етнонаціональна за своєю ідеологією і водночас мультикультурна. Принаймні, наскільки досвід Ізраїлю промовляє "за" чи "проти", можливе це чи ні.

Буду радий, якщо досвід Ізраїлю виявиться корисним для того дискурсу, який існує зараз в Україні. Якщо я правильно розумію ситуацію, українській інтелектуальній і політичній еліті доводиться вирішувати ті самі проблеми.
П'ЯТЬ МОДЕЛЕЙ
Єврейський народ за свою довгу історію неодноразово стикався з подібними питаннями і мусив давати ті чи інші відповіді. Ми досить давній народ, але дуже молода нація.

Єврейському народу - понад 3,5 тисячі років (якщо не рахувати його вік від переселення Авраама в Ерец-Ісраель (Ханаан), а виходити з позиції "мінімалістів", які вважають, що національна історія починається на межі 14-13 століть до н. е.).

Новітній єврейській державі немає і 70 років. Якщо до цієї історії додати "державу в дорозі" - з початку 1920-х років, то їй до 100 років. Деякі вважають, що історію сучасної єврейської держави треба починати з 1898 року, з I Сіоністського конгресу.

І впродовж цього століття перед євреями стояло питання: якою має бути єврейська національна держава новітніх часів.

Упродовж щонайменше останніх 150-200 років євреї мусили розв'язувати т. зв. "єврейське питання". "Єврейське питання" намагалися вирішувати і щодо євреїв, не лише самі євреї.

Володимир Ханін. Фото: Олег БУДЗІНСЬКИЙ

Але ми "єврейським питанням" називаємо питання, яке тоді (у час, коли 90% єврейського населення мешкало у Східній Європі) мали вирішувати єврейські спільноти: що робити в ситуації, коли ми перестаємо бути станом і стаємо "річчю в собі" (як звично мовиться у класичній філософії).

Тобто, коли євреям запропоновано вибір: або стати частиною європейських націй, або вирішувати свої проблеми в якийсь інший спосіб.

На столі в єврейських інтелектуалів і політиків (тобто осіб, що в якийсь спосіб ухвалювали певні рішення і пропонували їх єврейським спільнотам) лежали п'ять концепцій (поглядів, моделей) вирішення проблеми: дві моделі позанаціональні і три моделі національні.

Дві позанаціональні моделі, які стояли перед європейським (передусім, східноєвропейським) євреєм - це або асиміляція, або еміграція.

Асиміляція - це те, що запропонувала євреям емансипація: інтеґруватися в європейські нації, відмовившись од своєї ідентичності. Варіантів було безліч.

На перехідній стадії було те, що називалося "німці, італійці, англійці, французи, Мойсеєвого віросповідання". Це був у значній мірі шлях у нікуди - точніше, певна спроба відкласти вирішення питання на кілька поколінь.

І ми нині всі чудово розуміємо, що відома теорія Мозеса Мендельсона ("бути євреєм вдома і людиною на вулиці") означала би через одне-два покоління те, що люди перестануть бути євреями також і вдома.

Була певна гра, в яку родимці Мозеса Мендельсона намагалися зіграти. Але хрещення за моделлю "стати з нерелігійних євреїв нерелігійними християнами" закінчилося нічим, закінчилося асиміляцією. Це був певен спосіб, певне вирішення проблеми, яку для себе обрали певна частина єврейського народу.

У ті часи їм, звичайно, не було відомо, що це теж шлях у нікуди, бо все це закінчилося Катастрофою, Голокостом, винищенням і тих, хто був правовірними "німцями Мойсеєвого віросповідання". Новітня епоха, позбувшись спадку несприйняття, нетолерантності, продовжує таку модель для певної частини єврейського народу.

Друга ненаціональна модель - це була модель еміграції з Європи в ті країни, де не було етнонаціональних держав європейського типу. Це передусім емігрантські країни.

У Європі якось доводилося визначати свою позицію щодо держави та суспільства, побудованих на засадах етнічного націоналізму. До другої половини XX століття було ще доволі далеко, тому етнічна ідентичність французів, італійців, німців, британців і їхня національна ідентичність - це було те саме.

Тож частина єврейських інтелектуалів вважала, що, коли вже в Європі для євреїв, які хотіли би жити своїм питомим життям, місця нема, то цілком імовірно, що таке місце може знайтися в країнах, які приймають еміграцію, у нових націях, які виходили з того, що етнічна ідентичність є особистою справою громадянина (США, Канада, Австралія, Нова Зеландія, Південна Африка і т. д.).

Досить згадати масу прикладів із літератури та кіно. Найяскравіший приклад навів у своєму фільмі Стівен Спілберґ, прадідусь якого - уродженець Одеси Шпільберґ - був серед тих, хто обрав для себе еміграцію до Сполучених Штатів.

Думаю, багато хто бачив його чудовий мультик American Tail, що перекладається, як "Американський хвіст" або "Американська історія" - чудова історія Фейвела Мишковіца.

Мультик починається з моменту, коли Фейвел Мишковіц разом із своєю родиною переживає погром. Погромники-коти - типові класичні російські "охотнорядці", у бобрових шапках, каптанах таких російських. Вони ганяють по містечку нещасних мишок, які виглядають класичними євреями - з характерними носами, з пейсами, в ярмулках.

І коли погром закінчується, тато-миша (мабуть, прадідусь Стівена Спілберґа) збирає своїх дітей і каже: "Діти, ми з вами попливемо в Америку! Це така країна, де нема котів, де всі вулиці вибруковані сиром".

І от вони вантажаться на пароплав: на палубі - люди, під палубою - миші. І довго-довго-довго цей пароплав пливе, мишки співають на кшталт "Вестсайдської історії": There are no cats in America ("В Америці нема котів").

Потім з'ясовується, що в Америці є коти, а вулиці не викладені сиром; є не лише коти, а й щури. Але все завершується чудово. Фейвел Мишковіц стає Фредом Московіцем і засновує свій бізнес. Фільм завершується класичною американською агіткою: мишеня, що підросло й твердо стало на новій землі, стоїть на голові Статуї Свободи, над ним літає Американський Орел і каже йому: "Вперед, мій маленький американцю! Перед тобою все відкрите!".

Це теж вирішення єврейського питання в певному сенсі - позанаціональне.

Я вам розповім ще одну чудову історію. Я читав курс в університеті Бар-Ілан, де я працював, і після лекції до мене підійшов мій студент, новий репатріант із Ірландії, і розповів мені таку історію: "Мій дідусь був серед цих мишей, які виїжджали з Білорусі. Мій дідусь не знав жодної мови, крім їдіш. Грошей він не мав. Він з трудом добувся до Гамбурґа".

Поки йшов Німеччиною - їдіш / німецька - все нормально. У Гамбургу він купив найдешевший квиток на найповільніший пароплав і плив довго, довго, довго - поки пароплав не прибув у Дублін. У Дубліні він вирішив, що це Нью-Йорк, і зійшов з корабля.

Він був різником (тим, хто займається кошерним забоєм худоби) і сподівався, що влаштується в Чикаго на бойню. Коли він зійшов у Дубліні з пароплава і став цікавитися, чи це Нью-Йорк, пароплав відплив. Йому довелося залишитися в Дубліні.

Що єврей робить у такій ситуації? Шукає євреїв. Виявилося, що в Дубліні є єврейська громада. Вони були дуже раді, що серед них опинився професійний "шойхет", бо вони півпокоління не їли м'яса, у них не було кваліфікованого різника. І він там застряг, так і прожив усе життя, виростив дітей і внуків, дочекався правнуків із мрією про Чикаго. А його правнук репатріювався".

Історія мала щасливе продовження. Через два місяці він запросив мене на весілля. Одружився з новою репатріанткою з Америки, яка була родом із... Чикаго. Таким чином на Святій Землі коло замкнулося.

У певному сенсі, це і є друга модель ненаціонального розв'язання єврейського питання, якщо виходити з того, що існує нація, базована на концепції громадянського націоналізму, де система загальнонаціональних цінностей вичерпується вірністю гербу, прапору, конституції та правам людини, а етнічні та культурні моменти - це приватна справа громадянина, до якого ні народу, ні нації, ні державі нема діла. І певна частина єврейського народу цим шляхом пішла.

Я ж хотів би поговорити з Вами про ту частину єврейського народу, яка шукала не лише особистого добробуту, а й національної гідності.

Одним із варіантів було створити єврейську державу там, де це буде можливо, виходячи з того погляду, що євреї - це не лише стан, не лише громада, не лише релігія, але й ще етнічна група. А, отже, якщо виходити з тодішніх панівних теорій, вона має право стати нацією.

Я не знаю, яке в курсах УКУ є робоче визначення нації. Я виходжу з такого робочого визначення, що нація - це етнічна група, яка отримала право на національне самовизначення.

Загалом кажучи, нація - це етнос, який отримав свою державу. І право націй на самовизначення, на мій погляд, це можливість етносу стати нацією, тобто стати державною нацією, титульною нацією національної держави.

Сучасна Держава Ізраїль, якщо виходити з такого погляду, - це видима модель реалізації права єврейського народа як етносу на національне самовизначення.

У всіх інших випадках євреї визначають себе або етнічною групою, яка живе на периферії етнонаціональних держав, або є частиною багатоетнічного (мультикультурного) простору (чи то в межах імперії - як у Росії, чи то в межах громадянської нації - як у Сполучних Штатах).

Хоча й в Америці не все просто - у всякому разі, якщо виходити з праць професора Мічиганського університету Цві Гітельмана. Він досить переконливо доводить, що для американських євреїв релігійність є фасадом для етнічності. Тобто вони просто грають за правилами.

В Америці маєш належати до тієї чи іншої конфесії. Тому, якщо ти хочеш отримати леґітимацію - на суспільному рівні - своєї "інакшості", то маєш представити себе як представника певної конфесії.

Це цілком американсько-єврейський винахід - нерелігійна синагога; синагога, куди ходять люди зовсім нерелігійні. Просто маєш належати до якоїсь конфесії для того, щоби мати можливість виявити свою етнічну ідентичність.

Що стосується можливості національно-державного визначення, на межі XIX-XX століть євреї мали три опції:

Територіалізм - створення національної держави, де лиш це буде можливо, де лиш з'явиться територія, яку світова співдружність (я все намагаюсь відповісти на питання, що таке світова співдружність) буде готова надати євреям.

Досить велика кількість була проектів такого ґатунку: від Уганди до створення єврейської держави у штаті Вайомінґ, на що був готовий уряд Північно-Американських Сполучених Штатів. Або була чудова ідея створити єврейську державу чи щось подібне до єврейської автономії біля Нового Орлеану - це приблизно той район, що був накритий недавньою повінню.

Від єврейської держави на Мадагаскарі, на Синайському півострові і до абсолютно радянської ідеї єврейського територіалізму в Біробіджані. Така комуністична територіалістська єврейська національна ідея.

Не будемо говорити про "кримський проект", який був провокацією КГБ, як ми нині знаємо, згідно з опублікованими документами (принаймні тієї частини, яка є в київських архівах). Треба сказати, що подібна тенденція була однією з панівних на перших сіоністських конгресах.

Саме тому ті представники єврейського націоналізму, які були прихильниками другої точки зору (що єврейська держава не може бути створена ніде, крім історичної Батьківщини єврейського народу, землі Ерец Ісраель або Палестини), для відрізнення себе від інших територіалістів, які теж називали себе "сіоністами", назвалися "ціоней Ціон" ("сіоністами Сіону"). Отаке от "масло масляне", але в той момент воно було доволі актуальне.

Була й ідея про те, що євреям взагалі нікуди не треба їхати, якщо йдеться про національне самовизначення, достатньо отримати можливість на національно-культурну (чи, як в Україні говорили, національно-персональну) автономію в тих місцях, де євреї мешкали.

Було такого роду декілька експериментів - у міжвоєнні роки це було в Латвії, Естонії, частково - в Польщі, недовгий експеримент в Україні (Третій універсал Центральної Ради, Міністерство єврейських справ, успадкована совітами ідея єврейських автономних районів, індивідуальної системи єврейської освіти, культурних інститутів тощо), але ці експерименти не витримали перевірки часом.

На сьогодні, по суті, найвдалішою формою вирішення єврейського питання в національному контексті є сіонізм. Зайве пояснювати, що "сіонізм" не є лайкою. Так позначається один із варіантів європейського націоналізму, який один із європейських народів, євреї, обрав для реалізації свого права на національне самовизначення.

Ця модель реалізувалася на історичній Батьківщині єврейського народу, в Землі Ізраїля, але утвердилася лише в західній його частині, Палестині, і то не на всій її території. Але приблизно 15% території історичної Батьківщини єврейського народу вистачило для того, щоби закласти інфраструктуру єврейської національної державності.
ЕРЕЦ ІСРАЕЛЬ
Що євреям вдалося побудувати на цій території в національному сенсі?

По суті, всі чотири описані мною моделі (дві позанаціональні і дві національні) не ставили єврейський народ перед дилемою: а як ставитися до інших груп, які перебувають під твоїм патронажем?

В Америці ти живеш серед інших груп і народів - і все. Як і в Європі. Європейські народи готові дати культурну автономію чи не готові. Але це не те питання, коли ти ухвалюєш рішення. Це питання, підсумком якого є власне позиціонування візаві ситуації, над якою ти майже не маєш влади. Або до якої ти маєш відношення, але ти не єдиний суб'єкт, який ухвалює рішення.

В Ізраїлі ми маємо ситуацію, при якій євреї - титульна нація. І не просто титульна нація, а нація, яка складає близько 76% місцевого населення і при цьому є титульною нацією в країні, де живе ще приблизно 30 етнонаціональних і етноконфесійних груп.

Що більше, всередині самої цієї титульної нації є представники найрізноманітніших культурних груп, які, хоч і вважають себе євреями, але розмовляють різними мовами, мають різний культурний бекґраунд, різні моделі та стереотипи поведінки і, що важливо, різні типи поведінкової політичної культури.

А, отже, мають різні уявлення про те, що таке єврейська національна держава і як вона має функціонувати. Тому виникає питання, як вибудувати суспільну та політичну модель ізраїльської єврейської нації, щоби вона задовольнила якомога більшу частину суспільства (а в ідеалі - все суспільство).

На першому етапі оптимальною моделлю було обрано "плавильний казан". Під "плавильним казаном" ми розуміємо ситуацію, при якій основною моделлю інтеґрації єврейських діаспор в ізраїльський єврейський колектив є відмова репатріантів від свого культурного спадку або від котроїсь його частини, аби акультуруватись на базі тієї моделі, яку створили перші покоління репатріантів.

Перші три алії (хвилі єврейської еміграції) походили з тих районів, де ми з вами перебуваємо (Україна, Білорусь, деякі регіони Росії, Польща).

" Алія" на івриті - "сходження", а " єріда" - спуск (є ще значення "підйом у Землю Ізраїля" і "відхід" з неї). Тому "єріда" ми називаємо емігрантів із Ізраїлю. Навіть якщо він при цьому спинається на Гімалаї, він все одно "спускається".

У Єрусалим не можна зійти, до нього можна лише "піднятися". Та й сам Єрусалим - це ще не кінець процесу. Треба ще піднятися на Храмову гору. Хоч найвища точка Храмової гори для нас закрита. Це місце, де зараз стоїть мечеть і де фундамент Єрусалимського храму. Мені як релігійному єврею туди шлях закрито.

Вертаючись до наших сюжетів. Перші три алії були звідси. Кінець XIX століття, після першої російської революції до початку Першої світової війни і після її закінчення (як результат громадянської війни в Україні та в Росії).

Перші три групи ізраїльська історіографія називає "алійот русійот" - "російські хвилі еміграції" (дотепер для середньостатистичного ізраїльтянина людина, що приїхала з України, є "росіянином").

І якщо ми говоримо про три перші хвилі репатріації (з тодішньої Російської імперії та Радянського Союзу), то їхнім нащадкам донедавна не було потреби відповідати на питання "Що значить для мене бути ізраїльтянином?". Бо вони й були тими ізраїльтянами.

Це вони визначали, що значить "ізраїльтянин". А решта, хто підтягнувся пізніше, себе позиціонували як візаві групи, що заклала культурне й ціннісне ядро ізраїльської єврейської нації.

Це були люди, які думали, що залишили Східну Європу назавжди. Вони залишили Східну Європу, страшенно розчаровані двома версіями єврейського буття у Східній Європі, свідками яких вони були.

Версіями релігійного буття, які пропонували хасиди та беснаки (тобто, хасидська та беснакська течія юдаїзму), а також модерністами, які виходили з того, що ти можеш бути росіянином, українцем чи поляком Мойсеєвого віросповідання.

Або ти можеш зачинитися в ґетто, і якщо мури ґетто ламають ззовні (як це робила, наприклад, Велика французька революція), то їх треба зміцнювати зсередини. Тобто, ти маєш ґеттоїзуватися і нікого не бачити й не чути, якщо хочеш залишитися євреєм.

Та частина євреїв, яка пішла шляхом сіонізму, таким підходом були вкрай розчаровані, бо він не дозволяв засвоювати сучасний спосіб життя, сучасні цінності (орієнтацію на високу освіту тощо).

Сіоністи були розчаровані і в західній моделі єврейського буття, яку пропонували європейські спільноти ("ти можеш бути євреєм вдома і людиною на вулиці"). Після справи Бейліса в Києві та після справи Дрейфуса в Парижі для значної частини східноєвропейського єврейства стало зрозуміло, що процес інтеґрації займе дуже багато поколінь, якщо лиш не йдеться про негайну асиміляцію. А Катастрофа [Голокост - Ред.] показала, що й асиміляція - не завжди вирішення проблеми.

Тому ті три перші хвилі вихідців із території, яку ми умовно називаємо "Росія", виходили з того, що ні те, ні те, а лише формування єврейської національної держави на основі тієї моделі, яка при цьому була прийнята в Європі

Однією з моделей (первинною моделлю) формування європейських етнічних націй була визнана концепція внутрішньої акультурації.

Це була робота інтелектуальних, політичних і культурних еліт народжуваних європейських націй, які вольовим рішенням обирали певну субкультуру й оголошували її національною культурою, інтегруючи в неї всю решту субкультурних і субетнічних елементів, які були в сфері їхнього політичного управління, що на той момент склалася.

Десь до кінця XVIII - початку XIX століття французами були лише мешканці Іль-де-Франсу, решта була шампанцями, бургундцями тощо. І лише внутрішня акультурація в межах обраної моделі привела до формування французької етнонаціональної спільноти, та й то, судячи з усього, цей процес ще не до кінця завершений.

І не відомо, чи завершиться, бо національний проект у французів перетворився на мультикультурно-постмодерністський, з яким вони не дуже розуміють, що робити в умовах масової міграції та появи великих груп населення, які цей проект відкидають засадничо.

Те саме в Німеччині. До XIX століття не було німецької нації, були нації прусська, франконська тощо. І процес внутрішньої акультурації зайняв доволі багато часу

У випадку з євреями було більш-менш те саме. Представники перших трьох хвиль репатріації виходили з того, що розбудова ізраїльської єврейської нації має йти шляхом переплавлювання єврейських діаспор у новій ізраїльській культурі. Це означало культуру івритську - на основі мови іврит.
РЕНЕСАНС ІВРИТУ
Це не правда, коли кажуть, що іврит - мертва мова. Іврит був, звичайно, мовою живою, але не розмовною, не побутовою. На івриті писали, читали, складали літературні та наукові твори, навіть видавали газети та журнали, але він не був мовою побутового спілкування.

Цією мовою можна було підтримувати вогонь національної культури. Це була мова, якою можна було якось контактувати, орієнтуватися на неї у підтриманні власної інакшості і власної ідентичності, але на ній неможливо було будувати націю - в тому сенсі, що спілкуватися з сусідами, купувати квиток на потяг, викладати в початкових класах, віддавати накази в армії т. д. Іврит був "високою" мовою, мовою вченості.

Тут, на Західній Україні відома історія з Чернівецькою конференцією 1908 року, де обговорювали питання "Що є наша національна мова?". Причому вибір був між івритом і російською, а не їдишем, яким розмовляла основна маса єврейського населення.

Як казав Фрухт, який писав при цьому на їдиш, "якщо їдиш - наша національна мова, то ми - не нація, а якщо ми нація, то їдиш - не наша національна мова". Тобто, вибір був між мовою імперії (російська) та мовою культури (іврит).

Іврит виконував усі функції мови, окрім однієї, але найважливішої - комунікаційної. І він був, звичайно, етнічним символом, але, щоби стати мовою національною, він мусив стати мовою комунікації.

Єврейські просвітителі намагалися писати ним літературні твори - це був один великий анекдот. Уявіть собі: "Ніжне сонце пестить листя дерев. Легкий вітрець колише гілки платана...". Це оповідь про те, як єврейська жінка встала зранку та пішла на ринок купити продукти.

Такою мовою неможливо створювати літературу, з якою можна було би просто жити. Такою мовою можна захоплюватися, можна використовувати її як символ, але її неможливо використовувати для якихось побутових справ.

Коли я щойно приїхав до Ізраїлю, почав працювати у Тель-Авівському університеті і ще застав професора Міллера. Це був "єкі" (виходець із Німеччини).

Він був із тих німецьких євреїв, які, коли б не Гітлер, ні в якому страшному сні з Німеччини нікуди не поїхав би. Класичний німець Мойсеєвого віросповідання. Та сама рафінована німецька інтелектуальна еліта, яка з деякою недовірою і навіть зневагою ставилася до Ost Juden, східноєвропейських євреїв, котрі "понаєхалі тут", у період між світовими війнами набралися з Росії, України, Польщі, Чехословаччини. Він був одним із засновників ізраїльської школи сходознавства.

Зі студентами розмовляв таким, знаєте, "високим" івритом, біблійним. Він там вживав фрази, яких жодна нормальна людина в Ізраїлі не вживає. Він міг звернутися до студента так: "Єкід'на дуні?" (щось на кшталт "Чи не зволять промовити пан мій?").

Студент швидше мертвий, ніж живий (здає йому іспит з класичних арабських текстів). Професор знову каже: "Чи не зволять пан мій промовити, яка думка ібн-Хальдуна про те й те?". А студент йому: "Імен ю де, професор" ("Професоре, я не посідаю такої інформації"). Сказати "Не знаю" - вб'є на місці.

Він знову каже: "Чівахтай цей бай най" ("Ваша відповідь, пане мій, не знайшла благовоління в очах моїх"). Друге питання: "Що ібн-Батута казав про те й те?". "Професоре, я не маю такої інформації". "І ця відповідь не знайшла благовоління в очах моїх. Мій пан провалився".

Студент: "Професоре, але ж Ви обіцяли задати три питання?". "Мій пан має цілковиту рацію. Третє питання: чим підхід ібн-Хальдуна різниться від підходу ібн-Батути?". [Сміх в аудиторії]

Так могли себе поводити кілька диваків, але будувати на такій мові націю неможливо. Тому одним із первинних елементів акультурації було створення отієї національної мови.

Це був непростий проект. І не думаю, що в іншій ситуації, в іншій країні та в іншому контексті це було би реалізоване, якби саме створення єврейської національної держави не було особливим випадком. Будучи європейським проектом за своєю суттю, воно радикально відрізнялося від решти подібних випадків.

Європейський проект означав, що, скажімо, українцям, чехам і полякам треба було лише звільнитися з-під влади імперій, нікуди не рухатися, а починати будувати там, де живеш, свій національний проект. Німцям й італійцям треба було пережити подрібненість і об'єднатися, але теж не треба було нікуди їхати.

А євреям перш, ніж почати реалізовувати свій етнонаціональний проект, потрібно було сконцентруватися на певному терені - бажано на своїй історичній Батьківщині. І сам процес - болісний, важкий - релокації з одного місця на інше давав можливість зробити те, що в іншій ситуації було би неможливе.

Ніхто не дискутував: якщо ми нація, то їдиш - не наша національна мова, а якщо це наша національна мова, то нація - не ми. Повний злам всього звичного укладу життя, стереотипів, уявлень, відчуттів, звичних зв'язків леґітимізував процес переходу на зовсім іншу мову.

І тому перетворення мови із високого етнічного символу на мову побутову, появу в ній побутового шару (те, що зумів зробити український єврей Бен Іуда, використавши для цього як існуючі корені, так і вигадані, а для пониження, "побутовизації" використавши арамейські чи навіть арабські слова й вирази, до яких додавав слов'янські суфікси: "кібуцник", "мапайник", "лікудник"; -ник, -чик, -щик - це все слов'янські афікси) - це було річчю, яку можна було сприйняти лише в стані, так би мовити, "національного ідеологічного оскаженіння", повністю розірвавши зі всім своїм минулим.

Тому на першому етапі ідея залишити весь свій культурний багаж позаду, в діаспорі ("нічого там доброго не було, і нема, за що чіплятися, і нема, за чим шкодувати") і повністю перейти на іншу модель - вона повністю реалізувалася.

Тож перше питання, найважливіший момент акультурації - це перехід на іврит. Але навіть в умовах майже цілковитої згоди на цей проект івриту багато що загрожувало. Загрожували мови, якими розмовляли євреї в діаспорі, - не лише їдиш, ладіно, єврейсько-бухарська чи єврейсько-кавказька мови, але й англійська, німецька, італійська, російська, польська, якими розмовляли освічені євреї.

Ці мови могли зберегтися на рівні сімейного, побутового спілкування і врешті решт - стати викликом статусу івриту. Тому перші два-три покоління, перші дві-три алії з "межі осілості" Російської імперії ставили перед собою завдання - випалити це все розпеченим залізом.

Тобто, наш варіант сіоністської акультурації - іврит - був, мабуть, найрадикальнішим із тих, які пережили інші європейські народи. Аж до того, що був етап в ізраїльській історії, коли за користування їдишем переслідували.

Це не була сталінська епоха, до в'язниці не садили, як в Радянському Союзі садили за користування або вивчення івриту, але це був досить неприємний момент. Зрозуміло, що російська, німецька, англійська не переслідувалися. До них ставилися без піїтету, але не переслідували.

Лише дві мови були ворогами - арабська та їдиш. Арабська була мовою ворога, а їдиш - ворогом мови.

В 1940-1950-х роках групи молодих "хунвейбінів" єврейського походження ходили по вулицях Тель-Авіва та прислуховувалися, якою мовою спілкуються літні євреї. Шмаркатий пацан міг підійти до двох євреїв, що пережили Катастрофу, почути, що вони розмовляють на їдиш, і сказати їм: "Єгуді омер івріт" ("Єврей розмовляє єврейською").

​Звісно, це не могло бути лише державною політикою. Такий був настрій суспільства. У суспільства така була цінність. Мова як цінність.

Ми мали війну за незалежність і ми мали війну за культуру. І не факт, що було складніше - перемогти п'ять арабських армій чи івриту стати мовою, якою не просто моляться і пишуть класичні праці, а якою викладають ядерну фізику, якою віддають команди в армії, якою лаються зі сусідами, якою розповідають анекдоти і якою можна послати подалі неприємну тобі людину.

Є маса чудових історій - споминів першого покоління засновників ізраїльського суспільства, як учні гімназії "Герцлія" після уроків або на перервах виходили на дюни Тель-Авіва (місто, яке тоді ще будувалося) і винаходили слова.

Посварившись за якесь яблуко чи апельсин, один посилав другого матюками, і всі гуртом починали розмірковувати, як би це сказати на івриті. І з'являвся івритський неологізм.

Це триває дотепер, але вже без "ідеологічного оскаженіння". Тобто, "Академія мови іврит" донині винаходить слова.

Скажімо, коли я приїхав до Ізраїлю, нашу чудову стоячу спеку, яку мало хто в стані витримати, називали "хамсин". Але десь 1992 року по радіо оголосили, що "Академія мови іврит" пропонує громадянам вживати слово "шараф" як більш івритське. "Хамсин" ще проіснував десь півтора-два роки і, так би мовити, "помер".

Або, скажімо, десять років тому диктор по радіо сказав нам: "Ваші питання, побажання й зауваження надсилайте на електронну пошту або на наш номер телефону "смс" - "місрон"". Нове івритське слово. Далі десь приблизно півроку він говорив "смс" - "місрон", потім почав говорити просто "місрон". І всі звикли.

Я не знаю, наскільки пасує така модель, така конструкція - це просто традиція, яка склалася протягом поколінь.

Ситуація була дуже проста для перших трьох "алійот". Як говорив наш другий прем'єр-міністр Леві Ешроль (він же Лев Школьник із Одеси), "ми читали російською, а сперечалися на івриті".

Загалом, схеми й уявлення, вивезені зі Східної Європи, поступово стали структуротворним івритським ядром ізраїльської культури.

Зрозуміло, що творцями цього структуротворного ядра були "російські" євреї. До кінця 1990-х років тодішнє покоління дикторів телебачення та радіо говорили на івриті з ледь помітним російським акцентом. Це й був "нормативний іврит".

Це була мова, якою розмовляв батько теперішнього прем'єр-міністра Бенціон Натан'ягу (він помер три роки тому у віці 103 роки). Я часто їздив викладати в Московському університеті ізраїльську політику і казав їм: "Ваша книжка зі середньовічної історії, автор Бенціон Натан'ягу - він живий". Для них він був, як герой тих підручників із середньовічної історії, із категорії динозаврів.

Отже, ідеологічне ставлення до мови врешті решт створило базову модель акультурації навіть якщо тлом був якийсь "іншомовний досвід".

Наприклад, ізраїльський Національний театр (театр Ґабіма) виник як івритська студія при театрі Вахтангова. Але вони виявилися розумнішими за своїх сучасників. У 1923 році вони виїхали на гастролі й не повернулися. Переїхали до Палестини й стали національним театром єврейської "держави в путі". І десь до кінця 1950-х - початку 1960-х у театрі грали на івриті з російським акцентом.

Це був такий "театральний іврит". Забавно було бачити поляків, марокканців, вихідців із Ємену, які копіювали російський акцент, бо такою мовою грали в театрі.

Але так чи інакше цей проект реалізувався. Вам може бути відома "війна мов", коли вирішувалося питання, якою мовою викладати в хайфському Техніоні.

Хайфський Техніон був заснований у 1912 році, але реально заняття почалися після Першої світової війни. Уже тоді точилася дискусія щодо того, якою мовою викладати. Німецькою, бо іврит був недостатньо розвинутий? Чи все ж на івриті, як вважали в Асоціації вчителів івриту? Врешті-решт переміг іврит.

Ніхто тоді не вірив, що можна буде викладати медицину, медичну техніку, ядерну фізику і т. д., і т. п. на івриті. Але це сталося.

Мій старший син цього року закінчив Техніон і має подвійний набір термінів - кожен термін він знає на івриті і по-англійськи. Тобто, фактично склалася інша модель існування. Боялися їдишизації, германізації та русифікації культури, а вийшла американізація.

Вийшло те, що вийшло. Ізраїль в цьому сенсі - частина глобального світу. У будь-якому разі, перемогла така модель - якщо до мовного ядра ми додамо решту елементів із концепції Баруха Кіммерлінга, недавно померлого славнозвісного ізраїльського соціолога (пост-сіоніста, до речі), який запропонував концепцію "ахусалім" - в деякому сенсі ізраїльський аналог американських WASPів: "ашкеназім", "хілонім" і т. д. - світське, ашкеназьке, івритомовне, ліберальне, соціально орієнтоване населення. Таке структуротворне ядро ізраїльської єврейської нації.

Тобто, плавильний казан працював в одному напрямку - ти мусив вивчити іврит (не як просто мову, а як частину культури), мусив засвоїти ідеологічні, політичні, культурні та соціальні цінності. Це було те, що розглядалося як наша місцева версія того самого плавильного казана.
"ДРУГИЙ ІЗРАЇЛЬ"
Плавильний казан почав давати збої наприкінці 1960-х - на початку 1970-х років. Це було пов'язано з тим, що виросло покоління дітей вихідців із країн Сходу.

На початку 1950-х років Ізраїль отримав свою першу велику алію з країн Північної Африки та Близького Сходу. На додаток до тих 800 тисяч, які вже перебували в країні, додалося ще 700 тисяч.

Перші п'ять хвиль "алійот", репатріантів - це були європейці. Перші три, які заклали ядро ізраїльського суспільства, - "росіяни". Потім додалися польська та німецька алія. Ці четверта й п'ята алія не були сіоністами, але вони досить швидко засвоїли правила гри.

І тут прибула "велика хвиля" з Північної Африки та Близького Сходу - те, що ми називаємо "єврейський Вихід із арабо-мусульманського світу". Це була ситуація, при якій багато людей мусили кидати все й тікати, бо по цих країнах пішла хвиля погромів, антисемітських акцій, і стало зрозуміло, що в арабо-мусульманських країнах у єврейських громад нема майбутнього. Якась частина вирушила в Європу, якась - в Ізраїль.

Треба сказати, що саме ця група населення заклала основу того, що ми називаємо "другий Ізраїль". Під "другим Ізраїлем" ми розуміємо групу населення, яке не належить до "першого Ізраїлю", ашкеназького Ізраїлю, до вихідців із єврейських громад Європи та Північної Америки.

Вони були структуротворним ядром ізраїльської нації та сформували те, що ми називаємо "Ісраель рішуна" ("перший Ізраїль"). Під "першим Ізраїлем" ми маємо на увазі ту верству причетних до влади представників ізраїльського середнього класу, нащадки яких населяють благополучні райони в центрі країни, благополучні квартали міст і креативні селища (кібуци та мошави) першого покоління в центрі країни.

Вихідців із країн Сходу розселили на периферії країни. Така була політика, аби не перевантажувати міста і якомога активніше заселити периферію. Для них будували т. зв. "міста розвитку" (англійською development towns, івритом "аярот пітуах").

На довший час ці "міста розвитку" стали не лише географічною, але й культурною й економічною периферією ізраїльського суспільства. Я не ідеалізую наш досвід і нашу країну. Було, як було, в кінцевому підсумку вийшло більш-менш прийнятно. Потрібне бажання, щоби щось вийшло, та вдалий збіг обставин. Але наламали чимало дров, мусимо сказати чесно - і це є, мабуть, ціна незалежності. У кожної нації національна розбудова має свою ціну.

Те, що ми називаємо "другий Ізраїль", або як їх ще називають в Ізраїлі, "сефарди", "сефардійські євреї", заселили географічну та культурну периферію.

Це малоблагополучні, за ізраїльськими стандартами, квартали, райони великих міст, особливо великих агломерацій у прибережній зоні від Тель-Авіва до Хайфи, а також "міста розвитку" в Негеві, в Галілеї і місця, які ми називаємо "периферія центру".

Наприклад, ті, хто був в Ізраїлі, ви приземляєтеся в аеропорту "Бен-Гуріон" - насправді тель-авівський аеродром міститься у місті Лод - це як київський аеродром міститься не в Києві, а в Борисполі.

Так от, наш "Бориспіль" - це місто Лод. Це класична, типова "периферія центру". Це географічний центр, але культурна й економічна периферія. Зрозуміло, що зараз там є райони шикарних віл, благополучних кварталів, але психологічно це малоблагополучний район.

Не запитуйте мене, яка там середня зарплата і який доступ до всіляких послуг і не починайте мене після цього переконувати, що це жодна периферія і "нам би ваші проблеми". Не в цьому справа. Я просто розповідаю про те, як це відбувається за ізраїльськими стандартами.

Загалом перше покоління вихідців із країн Сходу - це були люди, які так чи інакше змушені були прийняти правила гри. Вони опинилися у свого роду гетто, з якого було важко вибратись. Бо соціальні ліфти, соціальна динаміка - не те, щоби їх не було, але вони були вельми обмежені.

У підсумку ми отримали дивну ситуацію. Ми все ж таки європейська країна. Точніше, східноєвропейська. Географічно Ізраїль в Азії, геологічно - в Африці (ми західніше від Сирійського розлому), але в культурному відношенні ми, звичайно ж, Європа. Причому радше Центрально-Східна Європа. Просто Ізраїль "на два корпуси" вирвався вперед.

Наш "соціалізм з людським обличчям", на відміну від Угорщини, яка намагалася зробити це 1956 року, і Чехословаччини 1968-го, відбувся ще на початку 1950-х років, наша "Оксамитова революція" була в 1977 році, а наш перехід до ліберальної демократії відбувся десь у другій половині 1980-х років. Тобто, на десятиліття-півтора раніше, ніж усе це сталося в країнах Східної Європи.

Лише в одному випадку одна зі східноєвропейських країн нас випередила. Наша "Помаранчева революція" відбулася пізніше, ніж ваша. Точніше, ваша революція вдалася, а наша - ні. Хоча деякі з моїх українських колег кажуть, що я перебільшую, говорячи, що вона вдалася.

На відміну від більшості європейських країн, де центром (аванґардом) є місто, а периферією - село, у нас, в Ізраїлі - навпаки. У нас функцію аванґарду тривалий час відігравали сільські поселення - кібуци та мошави.

Вони були тим, що в нас називається "халуцім" (піонерами). Саме ті 11% населення (на піку; нині це менше 2% у кібуцах плюс 5% тих, хто живе у мошавах) були (а часом і зараз їх вважають) аванґардом ізраїльського суспільства. Скажімо, сільські школи кращі від міських. Кібуцне виховання вважається вихованням набагато більш ефективним, передовим.

Я є прихильником кібуцного виховання, наші діти ходили в кібуцний садочок і кібуцну школу. Ми живемо в мошаві - кооперативному селищі в Юдейських горах ("Єрусалимський коридор" - від Єрусалиму до Хеврона).

У нашому мошаві, звичайно, є дитячий садочок. Він коштує копійки, але ми з дружиною подивилися і вирішили, що хай там отримують освіту менш симпатичні нам люди, а своїм дітям ми бажаємо кращої освіти. Ні, звичайно про них турбуються, їх годують, витирають їм носи - і все. Ми вирішили заплатити дуже великі гроші, щоби віддати дитину в сусідній кібуцний садочок. І воно було того варте. Обидві дитини ходили в кібуцну школу.

Оце є те місце (в кібуцах і мошавах), де формувалася інтелектуальна, військова, управлінська, ділова, інформаційна та політична еліта Ізраїлю. Лише тепер, в останні 10-15 років, наприклад, офіцерський кістяк бойових частин армії (або кістяк корпусу військових пілотів) почав переходити до "росіян" (вихідців із колишнього СРСР) та релігійних сіоністів. Раніше ядро складали кібуцники.

Я це говорю до того, що в Ізраїлі військові - це показник статусності. В бойові частини конкурс - 4 особи на місце.

Отже, функцію культурної периферії в епоху плавильного казана виконувало місто, передусім ці "міста розвитку", які нібито виконували функцію європейського "села". Там був невисокий, за ізраїльськими стандартами, рівень життя, ненайкраща освіта, не дуже добре з працевлаштуванням, проблематично з погляду культури. І ось там було диспропорційно широко були представлені вихідці з країн Сходу - ті, кого в Ізраїлі називають "сефардами".

Це теж цікава проблема. Бо насправді вони ніякі не сефарди. Представники єврейських громад Північної Африки та Близького Сходу до сефардів не мають майже жодного стосунку.

Бо сефарди - це вигнанці з Іспанії. "Сфарад" на івриті - це Іспанія, і вигнанців із Іспанії на івритському сленгу називають "сфарадім таварей" - "чисті іспанці" або "чисті сефарди" (на сленгу - "самофетники", такий акронім).

Анекдот ситуації в тому, що ці "самофетники", тобто "чисті сефарди", які після вигнання з Іспанії розселилися хто в Голландії, хто в Туреччині, хто в Греції, хтось сягнув навіть "Землі Ізраїль" (Палестини). Як би не було, ці "самофетники" вважаються частиною ашкеназької еліти, не будучи жодними ашкеназами, а будучи справжніми сефардами. А "сефардами" в Ізраїлі називають тих, хто сефардами не є.

Тобто, тут ми бачимо кумедну ситуацію, коли "ашкеназ" / "сефард" - це не культурна і не етнічна дефініція. Це класова дефініція. Тобто, причетні до влади (економічної та політичної) - це ашкенази, а непричетні - сефарди.

Коли цей дисонанс виявився засвоєним вихідцями з країн Сходу, те молоде покоління, яке виросло (або й народилося) в Ізраїлі, вирішило що не конче мусить бути чужим на цьому святі життя. І на початку 1970-х років почався наш рух "чорних пантер" - на зразок американських "чорних пантер", наслідком якого стало поступове запровадження мультикультурної моделі.

Перше, що готове було прийняти ізраїльське суспільство, це елементи "сефардійської" культури. На сьогодні "сефардійська" культура - це, звичайно, ядро масової культури. Масова культура: музика, кухня, одяг, стандарти поведінки - все це, звісно, східного походження в Ізраїлі. Ви це бачите, коли буваєте в країні.

Елітна культура - все ще ашкеназька. Це культура "першого" Ізраїлю. І з цього моменту починається процес поступового розшарування основи "плавильного казана", коли ізраїльсько-єврейська ідентичність перестає бути човлентом або "кашою-розмазнею", який їдять на шабат, а перетворюється на салат, де різні інгредієнти, утворюючи один продукт, зберігають, проте, кожен свій запах, смак і свою клітковину.

Зрозуміло, що це працює набагато складніше, ніж би ми могли собі уявити. Система працює як? Загалом її корені були закладені в епоху "плавильного казана". У якийсь момент ізраїльське суспільство вирішило, що не все з діаспорної спадщини слід викидати.

Ізраїльське суспільство виявилося готовим засвоїти деякі елементи культурної традиції з ціннісно-нормативного комплексу єврейських громад діаспори, але не як частину окремого культурного елементу, але як частину мейнстриму. Іншими словами, є якась порожня ніша. Суспільство відчуває, що чогось бракує, вони готові взяти елемент діаспорної культури, але сказати: це наше, ізраїльське. Спільне.

Тут уже закладено елемент того, що до мультикультуралізму був один крок. Якщо ми на це готові, якщо цей мейнстрім стає багатоскладовим, то від багатоскладового до мультикультурного не так уже далеко.

Якщо хтось із вас був у Тель-Авіві, то ви, мабуть, звернули увагу на те, як місто будувалося. Малий Тель-Авів, ядро - ви бачите кавалок Львова, кавалок Будапешта, кавалок Бухареста.

Далі - так звані "вулиці письменників". Далі ви бачите вулицю Ротшильд, абсолютно польську. Далі ви бачите вулицю Кон'ювуда - це класичний німецький баухауз, який у Німеччині в такій кількості й у такій якості не зберігся.

Далі ви бачите польські торговельні мережі, німецькі банки і вже на самій набережній - американські хмарочоси.

Отака от "матрьошка" першого в новітню епоху єврейського міста показує, як еволюціонував плавильний казан і як він поступово переходив до цього мультикультуралізму - від багатоскладового елементу мейнстриму до багатокультурності.

Залишилося зробити останній крок і сказати, що це не просто частини багатоскладового єврейського колективу, а певні структури, кожна з яких є етнічно та культурно самодостатніми. Тобто нема ізраїльського єврейства. Є росіяни, українці, американці, ефіопи, марокканці і так далі.

Сказавши А, давайте скажемо Б. Так, як зробили французи й німці. Француз - це той, у кого французький паспорт - незалежно від того, якою мовою він розмовляє (французькою чи арабською) і чи вважає він своїми національними символами фрігійський ковпак, французьку мову, галльського півня і чи заїдає він кожну трапезу сиром.

І раптом виявилося, що історична пам'ять єврейства, досвід непростий і той факт, що ми - все ж таки держава, яку створювали з чистого аркуша, але не на порожньому місці, що ми - молода нація стародавнього народу, не дозволяє нам зробити цей крок.

Ми просто не готові - робіть з нами, що хочете. Ми готові до мультикультуралізму, багатокультурності, але тільки всередині єврейського колективу, а не замість нього.

Ми говоримо про те, що сучасна ізраїльська єврейська культура - це американська єврейська (з наголосом на слові "єврейська"), російська єврейська, польська єврейська, ефіопська єврейська, марокканська єврейська. Але єврейська! Хай вона не та, що була в діаспорі, хай вона інша. У підсумку це має свої плюси й свої витрати.

Головна вада - ізраїльське суспільство все ж таки секторальне. Нині ми розуміємо: епоха мультикультуралізму привела до того, що ми раптом зрозуміли, що не достатньо бути просто ізраїльтянином. Ти маєш бути ізраїльтянином і ще кимось, щоби почуватися в Ізраїлі комфортно. Тобто, бути частиною мереж взаємної підтримки, просування, збереження культурних традицій у межах колективної системи цінностей.

Запитайте, скільки нащадків "батьків-засновників" Ізраїля - молоді ашкеназькі адвокати та бізнесмени, "сіль землі ізраїльської" - ходять на курси їдиш. Бо вони раптом зрозуміли, що просто ізраїльтянином, представником "Першого Ізраїлю" бути недостатньо.

Якщо тут є ізраїльські російські євреї, ізраїльські польські євреї та ізраїльські марокканські євреї, то "а ми тоді хто?", "а де наша секторальна общинна культура?". І пішли вчити їдиш. Мій молодший син, народившись в Ізраїлі, теж заявив, що він піде вчити їдиш. "А тобі це нащо?". "А я що, не ашкеназ?". Це при тому, що в нього вільний іврит і англійська.

Думаю, що на цьому етапі ізраїльське суспільство погодилося. Погодилося на тому, що ми країна мультикультурна, але не поза-, а всередині єврейського колективу.

Чому ми зупинилися на цій стадії і не рухаємося далі? За що нас не зовсім люблять - або, скажімо так: не дуже вітають цей процес - наші європейські партнери. Я думаю, причини дві. Одну я назвав - це певний історичний комплекс (така історична пам'ять).

І друге - не дуже благополучний регіон, де ми перебуваємо. Може, якби ми жили десь між Бельгією та Люксембургом, це все, може, було би добре і чудово. Але ми живемо на Близькому Сході. Тому відмова від єврейського характеру держави означає не державу всіх громадян.

Неєврейська держава - значить східна, це значить арабська. Бо євреї діаспори вважають: якщо держава не єврейська, то що там робити? Є країни з кращим кліматом і більш благополучні економічно. І тоді, можливо, мали рацію двоюрідні дідусі й прадідусі, коли вирушили в Америку разом із прадідусем Стівена Спілберга? А не вирушили на Близький Схід створювати єврейський національний осередок, національну державу?

Альтернатива ж яка? Якщо це держава єврейська, то сучасна, динамічна, ліберальна, прозахідна, демократична, високотехнологічна. А не єврейська - східна, авторитарна, економічно слаборозвинена - і вже точно не демократична. Бо інших на Близькому Сході нема. І найближчим часом не буде. Тому відмовитися від цієї ми не можемо.

Виникає питання: куди далі? І чи співвідноситься це з засадами демократії та лібералізму? І чи можна бути державою етнонаціональною і водночас ліберально-демократичною?

Я думаю, наш ізраїльський досвід дозволяє відповісти позитивно. Ти можеш бути країною ліберальною, демократичною, цивілізованою, такою, що гарантує повні права громадянам як на індивідуальному рівні, так і на колективному - візьмімо неєврейські групи населення: араби, друзи, черкеси, вірмени, греки і т. д.; арабомовне християнське населення, яке що далі, то більше заявляє про свою неарабську ідентичність.

Скажімо, з позаминулого року Міністерство внутрішніх справ стало реєструвати охочих арабів-християн як сирійців, чого вони довгі роки домагалися, стверджуючи, що вони є прямі нащадки місцевого християнського населення - доарабського, і що арабська ідентичність їм нав'язана силоміць.

Ми цілком можемо гарантувати представникам інших груп населення індивідуальні права як громадянам і колективні права - мати свою систему освіти, свою систему судочинства, релігійні та культурні інститути. Це все фінансується державою.

Але відмовитися на догоду європейській моді (яка вже теж минає) від національного характеру держави ізраїльське суспільство на цьому етапі не готове.

Наша правда чи не наша - життя покаже. І, мабуть, це видніше збоку.
Прочитано 18 травня 2015 року на науковому семінарі Програми розвитку єврейських студій Українського католицького університету ДИСКУСІЯ І ВІДПОВІДІ НА ПИТАННЯ:
Ярослав Грицак: Ми не маємо ні чисто етнічних націй, ні чисто громадянських націй. Суттєво, яка етнічна група становить ядро громадянської нації. З того, що Ви говорили, я розумію, що ядром в Ізраїлі залишаються ашкеназі. Вона визначає.

Володимир Ханін: Не знаю, не знаю.

Ярослав Грицак: В американському випадку ядром є WASP. Ми говоримо, що американська нація громадянська. Вона є громадянська, але й етнічна, бо ядро - етнічне. Це є WASP (білі англосакси-протестанти). Але з часом ядром може стати іспаномовна спільнота. Питання: що буде тоді? Питання до Вас: Ви не говорили про арабів, які є досить чисельні і демографічно через якийсь час вони теж зможуть претендувати на роль для цього ядра. Що тоді буде з Ізраїлем?

Володимир Ханін: Це деяка ілюзія. Арабське населення демографічно не буде домінувати до середини цього століття.

Нас весь час лякають всякими страшилками. Кажуть: ми повинні прийняти модель двох держав для двох народів, відділити сектор Газа й Західний берег ріки Йордан, розділити Єрусалим і щось там ще, тому що ще 5 років, ще 10 років, ще 20, ще 30 - і араби будуть етнічно домінуючою нацією, і тоді що?

Далі виникає Ваше питання. Або дати їм громадянські права, і тоді наша держава перестане бути єврейською, або не давати громадянські права, і тоді вона перестане бути демократичною.

Для початку скажемо, що це певна ілюзія. Автори таких текстів, які кажуть, що через 5 років, через 10, через 15 це станеться, вони публікують наступні тексти через 5, через 10, через 15 років і відсувають свій драматичний прогноз ще на 10, 15, 20 років уперед.

Наразі, якщо ми візьмемо людність між рікою Йордан і Середземним морем (за винятком сектору Газа - це вже відрізана скибка), то там частка арабського населення протягом останніх років не росла. І навіть трошки скорочується.

Під час лекції. Фото: Олег БУДЗІНСЬКИЙ

Ви знайомі з тією демографічною теорією, яка говорить: зі зростанням рівня життя народжуваність падає - але не до безмежності. З подальшим зростанням рівня життя і якості життя починає підвищуватися народжуваність.

Так от, ми перебуваємо з арабським населенням у протифазі. У них у зв'язку зі зростанням життєвого рівня народжуваність падає, а єврейське населення пройшло цей пункт і починає підніматися. Скажімо, на сьогодні в арабському секторі має місце 3,4 народження на жінку, у єврейському секторі - 3,2 з подальшою зміною ситуації.

Так що це приблизне співвідношення 80 на 20, 75 на 25 - це те, що ми будемо мати постійно при загальному демографічному зростанні населення. І більш-менш те саме (хоч і не в таких масштабах) відбувається на Західному березі ріки Йордан.

Друга ілюзія - це арабське населення. Немає єдиного арабського населення, є арабізовані групи населення. Просто ізраїльський істеблішмент протягом років закривав очі на його внутрішню структуру, сподіваючись, що виникне арабська палестинська нація, з якою можна буде домовитися про національно-територіальне розмежування.

Ізраїльський істеблішмент виходив із того, що ми маємо вирішити проблему, збудувавши дві держави двох народів. Якщо другого народу нема, з ким можна було би домовитися, то треба його створити. Не заохочувати неарабську ідентичність, а нехай вони будуть арабами-палестинцями, нехай у них виникне національна еліта, нехай вони захочуть стати державною нацією - ми їм цю державу допоможемо створити.

Ми бачимо, що ця теорія виявилося помилковою в самій основі. У наших візаві завдання створення держави не стоїть. Палестинський національний рух створений не для створення національної палестинської держави, а для того, щоби знищити ізраїльську. Бо поза контекстом Ізраїлю він не існує.

Формування палестинської арабської нації не вийшло. При тому, що на гроші, вкладені в цей проект, можна було би збудувати країну розміром з Канаду. Кожен палестинський біженець на душу населення отримує грошей більше, ніж усі решта біженців, разом узятих.

У цьому сенсі ізраїльський істеблішмент поступово доходить висновку, що не треба перешкоджати процесу формування неарабської ідентичності всередині арабомовної спільноти. Реєстрація асирійців - це перша ластівка.

40% палестинських арабів - не араби взагалі. Це курди за походженням, а також тюрки, арабізовані греки, вірмени і т. д.

Ярослав Грицак: Ви змішуєте різні концепції. Таку саму концепцію можна застосувати до євреїв. Можна сказати, що ця спільнота теж належить до різних народів. Ви теж є політична спільнота.

Володимир Ханін: Я з Вами не погоджуся з дуже простої причини. У нас то є колективна ідентичність. Ми є група, яка в силу історичних обставин сформувалася як спільнота субетнічних груп.

Ярослав Грицак: Я розумію, що ви одна нація. Ви маєте політичну основу. Але є ядро - ашкеназі. Для мене незрозуміло, чи ашкеназі залишаються тим ядром.

Володимир Ханін: Ви сформулювали питання в опозиції євреїв і арабів. В опозиції євреїв і арабів такої проблеми нема. Проблема може бути всередині єврейського колективу. Чи зможуть наші "WASP-и" ("ахусалім") залишитися культурно домінуючим ядром ізраїльського єврейського колективу. Я не впевнений, що воно так.

Питання, чи перейде до інших груп населення всередині єврейського колективу і через одне-два покоління сформується особлива спільнота, які будуть не ашкеназькими, не сефардійськими, а ізраїльськими євреями. Наразі цей процес є далеким від завершення. Міжгрупові шлюби, на сьогоднішній час, складають 30% усіх інших шлюбів.

Другий момент. Якщо ми візьмемо формальні інститути, то ашкенази відступили майже в усіх сферах: партії, муніципалітети, профспілки, масова культура - вони вже всі сефардійські. Де є ашкенази? Ашкенази - в судовій системі, в Академії, в ЗМІ, в деякому сенсі - у силових структурах.

Я зможу відповісти на Ваше питання, коли ми зрозуміємо, що в цих сферах відбулася зміна поколінь.

Питання - на кого змінюються "старі" ашкенази - на сефардів чи на нових ашкеназів - російськомовних євреїв. Російськомовні євреї - це буде "третій Ізраїль"? - як називається моя нова книжка. І чи мають рацію мої колеги, які стверджують, що "нові ашкенази" стануть "старими ашкеназами"?

Якщо маю рацію я, зміна еліт відбудеться протягом найближчих 25 років, і старі ашкеназькі еліти відійдуть у минуле. Якщо мають рацію мої опоненти, тоді ситуація розвиватиметься так, як воно є - зміна облич, а не зміна еліт.

Питання: Звідки це означення Ізраїлю як країни Центрально-Східної Європи?

Володимир Ханін: Ізраїль з кінця 1940-х до початку 1970-х був країною переможного НЕПу. Всі моделі розроблені східноєвропейськими інтелектуальними елітами, поміркованими соціалістами. Країною до 1977 року керували єврейські меншовики - з усіма ідеями.

В 1930-1950-х роках країна, економіка, суспільство будувалися згідно з програмою II з'їзду РСДРП: профспілки керували виробництвом; національне питання вирішувалося у стилі "національне за формою, соціалістичне за змістом"; "ленінський кооперативний план у дії", "командні висоти економіки" в руках держави; багатоукладна економіка плюс іноземний капітал і дрібне та середнє виробництво в приватному секторі; кібуци та мошави - авангард.

Останнє інтерв'ю Бен-Гуріона перед смертю, яке він дав "Радіо Ізраїль" російською: "І настане день, коли Ізраїль буде одним великим кібуцом".

Це центральноєвропейська ідея. Чому центральноєвропейська? Бо наш соціалізм більше австрійський, шведський, не більшовицький соціалізм. Напевно, був би такий у Прибалтиці, в Україні, Молдові, якби інакше склалася доля.

Коли придумали принцип національно-культурної автономії для неєврейських груп населення, я думаю, що автори цієї ідеї читали "Третій Універсал" Центральної Ради.

З трьох політичних культур, які є в Ізраїлі: східноєвропейська, східна (арабські країни) та західна (Західна Європа та Північна Америка) - східноєвропейська є домінуючою.

Мені здається, що тим шляхом, яким пішов Ізраїль, йшло би багато держав, в т. ч. і Україна, якби не більшовицький переворот.

Питання: Все ж немає відмови від моделі "плавильного казана"? Бо в який спосіб досягати цієї колективної ідентичності, якщо будуть з'являтися нові діаспорні групи, які в рамках репатріації будуть приїздити з інших місць?

Володимир Ханін: Від "плавильного казана" залишилося два інститути. Тільки два, але важливі - це армія і школа. Можеш бути хоч би де і хоч би чим, але є два дуже важливих елементи твоєї біографії, які закладаються в дитинстві та юності, - школа і армія.

До школи йдуть усі й до армії теж ідуть усі (і хлопці, і дівчата). Створюється саме тло чи ядро, об яке розбивається радикальний мультикультуралізм. Ти можеш бути хоч би ким, але ти не можеш забути, що ефіопський хлопець тебе прикрив у бою, і з іспанською дівчинкою ти вчився у школі.

Питання: Ви дуже гарно й оптимістично розповіли про кібуци, але насправді ж це досить трагічна історія, бо кібуци, якими вони замислювалися, і ті, якими вони є тепер, - це зовсім різні речі. Вони залишилися гарною мрією. Ви не бачите тут проблеми?

Володимир Ханін: Як казав прем'єр-міністр Ізраїлю Арік Шарон, лише віслюк не змінює своїх рішень. І те, чого не видно звідси, видно звідти.

Кібуци були вкрай важливі на певному етапі національної історії. Нині вони своє віджили - у тому вигляді, в якому були задумані Толстим і Чернишевським і підхоплені єврейськими соціалістами.

Вони величезну й важливу справу зробили. Вони визначили кордони країни в "епоху стіни і веж". В епоху завоювання землі вони визначили ядро ізраїльської нації. В епоху завоювання мови й культури вони вирішили комплекс проблем.

Нині в тому вигляді, в якому кібуци замислювали, їх нема. Вони мають іншу, дуже важливу функцію. Вони залишаються символом перебування нації на землі. Нація, яка не має своїх селян, - не нація.

І ці залишки кібуців, які продовжують займатися хліборобством, які перебувають на землі - хоч би у вигляді символа - і говорять, що ми, євреї не лише торговельна, індустріальна, хайтеківська, ми ще й селянська нація. Саме тому ми нація.

Все решта - це в ліберально-ринковому господарстві звичайний суб'єкт ринкових відносин. Нині це постіндустріальна структура - трішки сільське господарство, трішки переробка, трішки туризм. Десь промислові підприємства, десь - щось.

Кібуц, на відміну від міських підприємств, добрий тим, що швидко переналагоджується. Кібуцники зібралися, проголосували - молочний завод відкрили або завод з виробництва медичної техніки. Це більш-менш внутрішня проблема.

Інша річ, що в них тепер немає такого політичного лобі, як раніше. Раніше вони собі будь-які бюджети вибивали - питань не було. Зараз ситуація змінилася.

Я пам'ятаю, як мій молодший син ходив у кібуцний дитячий садок. Міністр сільського господарства був членом цього кібуца і, як належить, у свою чергу виходив на кухню, на охорону брами кібуца. Кумедна така ситуація - ми веземо дитину в садочок, міністр стоїть охороняє браму кібуца, а його охороняють охоронці як міністра.

Зрозуміло, що нині все це відійшло. Але Бен-Гуріон теж був членом кібуца, теж ходив тарілки мити на кухню, як належить.

Я в перший рік в Ізраїлі теж поступив у кібуц. Я викладав у Тель-Авівському університеті, а мою зарплату отримував кібуц.

Є багаті кібуци - типа Шлоїм. Там усе - там є молочні заводи, заводи з виробництва йогуртів, заводи будматеріалів, туристична індустрія, водний стадіон, водний бар, величезний торговельний мол і всяке таке. Кібуцники як сир у маслі катаються. Раз на два роки ти можеш їхати за кордон за рахунок кібуца. Оплачують будь-яке навчання в університеті.

Але вся проблема, що за всім цим ти мусиш стояти в черзі. Через два роки ти поїдеш за кордон, але ти хочеш в Австрію, а тобі кажуть: цього року ми їдемо в Чехію. Це все добре і чудово, але в якийсь момент ми з дружиною вирішили, що це забагато соціалізму, вистачить. Щоправда, у велике місто їхати не захотілося, ми переїхали в мошав - як на селі, але не кібуц.

Інша справа, що таких кібуців, як Шлоїм, залишилося небагато - квазікомуністичних. Нині зрозуміло, що майбутнє кібуців - це колективні селища (майно розділене, платиться за все).

Більша частина кібуцників працює за межами кібуців, у містах, у послугах, ще десь. Але все одно до нині кібуц - це статус, це елемент елітарності. І звичайно, зарплату, яку ти отримуєш, будучи кібуцником, працюючи в місті, на ці гроші твій рівень життя в кібуці вищий, ніж якби ти жив у місті.

Життя, воно йде хвилями. Знову з'являється мода на життя в кібуці. Молоді хлопці з міст, які відслужили в армії, поїздили по світу, бачили соціалізм, капіталізм, лібералізм і все, що хочеш, вони починають думати: а чому би не "повернутися до коріння"? Вони теж хочуть спробувати колективізму, вони теж хочуть спробувати спільно.

З'явилися міські кібуци, наприклад. Група моїх приятелів створили кібуц у Сдероті. Таке периферійне "місто розвитку" у Північному Негеві. Вони займаються соціальною роботою - такий кібуц. Винайняли житло, взяли якісь проекти, займаються з малозабезпеченими верствами населення.

Є спроби заснувати кібуци за "зеленою межею" (Юдея і Самарія, тобто Західний берег). Вихідці із колишнього СРСР з такими проектами виходять.

Питання: Ви сказали, що Ізраїль - це ніби країна Центрально-Східної Європи. Чи ізраїльські політики - популісти і якою мірою? Які теми найчастіше піднімають перед парламентськими виборами?

Володимир Ханін: Головний вододіл ізраїльської політики - це конфлікт між правими і лівими, між "голубами" і "яструбами", "мир в обмін на мир", "мир в обмін на території", тобто як вирішити арабо-ізраїльський конфлікт.

З усіх визначень, що таке арабо-ізраїльський конфлікт, мені найбільше подобається таке: це конфлікт між євреями з приводу того, що робити з арабами. Я пожартував.

Це головна тема, яка домінує завжди. На передостанніх виборах вона раптом пішла на периферію суспільної агенди. Час до часу ізраїльське суспільство вирішує, що арабо-ізраїльський конфлікт вирішити неможливо, принаймні в цьому поколінні - давайте не зациклюватися. І на перший план виходить інша проблематика.

На другому місці - тема взаємовідносин релігії і держави. Тобто, місце релігійних громад у системі державного управління. Чи релігійні інститути повинні мати державний статус? Чи релігійні інститути можуть диктувати стиль і спосіб життя?

Шлюб в Ізраїлі - тільки релігійний і не обов'язково юдейський. У всіх релігійних громадах шлюби лише релігійні. Світського шлюбу немає. Час від часу робляться спроби відділити релігію від держави. Але вони провалюються. Бо юдаїзм - це не релігія, а спосіб життя.

Церкву ви можете відділити від держави - інститут від інституту. Але коли намагаєшся відділити єврейську релігію від держави, ви відділяєте від Ізраїлю його єврейський характер, бо національні свята - вони ж релігійні, релігійні символи - вони ж національні.

Час від часу політики-популісти обіцяють: "Ми відділимо релігію від держави", бо більша частина ізраїльтян - нерелігійні. Але ці спроби провалюються.

Третя проблема - ашкеназами - сефардами, євреї - араби, вихідці з різних країн. І лише на четвертому місці європейська проблема - ліберальна економічна політика чи соціально орієнтована.

Якби закінчився арабо-ізраїльський конфлікт, і світсько-релігійні суперечки були б врегульовані, то політична система Ізраїлю була би дуже подібною до британської.
Володимир ХАНІН - ізраїльський політолог. Народився в Запоріжжі, закінчив історичний факультет Московського університету, стажувався в Оксфорді. В 1992-му емігрував до Ізраїлю. Викладав в Тель-Авівському університеті, з 2009-го працює у Міністерстві еміграції й абсорбції (зокрема, заступником міністра). Як науковець продовжує займатися питанням інтеґрації репатріантів із пострадянських країн в ізраїльське суспільство (в університеті "Аріель"). ТАКОЖ: Хвилина мовчання в Ізраїлі Справа Бейліса: Україна не була Росією вже 100 років тому Хто стоїть за провокаторами, псевдоєвреями, українофобами? "Дайте права бідним..." Розшифровано найстаріший запис на івриті. ФОТО Президент Ізраїлю закликав українців не вчити історію Головний сіоніст - про велич Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Як формувалась ізраїльська ідентичність. ЛЕКЦІЯ

# data[].attributes.attachment_link.description
Ми все ж таки європейська країна. Точніше, східноєвропейська. Географічно Ізраїль в Азії, геологічно - в Африці, але в культурному відношенні ми, звичайно ж, Європа. Причому Центрально-Східна Європа. ​Лекція ізраїльського політолога Володимира Ханіна в Українському католицькому університеті (з проекту Збруч.EU) У своїй лекції спробую відповісти на два питання: чи може існувати держава водночас ліберальна та національна і чи можлива держава етнонаціональна за своєю ідеологією і водночас мультикультурна.

# data[].attributes.headline
Перевірте себе

# data[].attributes.subject
Перевірте себе

# data[].attributes.headline
Становлення держави<

# data[].attributes.body
Становлення держави

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
арабо-ізраїльський конфлікт

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Віталій Дрібниця

# data[].attributes.attachment_link.title
Тема 16.5. Країни Африки та Близького Сходу в другій половині ХХ - на початку ХХІ ст.

# data[].attributes.attachment_link.description
Навчальний відеофільм з новітньої історії для учнів 11-х класів загальноосвітніх навчальних закладів

# data[].attributes.headline
Як створювалася держ

# data[].attributes.body
Як створювалася держава...

# data[].attributes.attachment_link.title
Мгновения XX века 1947 - Израиль