# data[].attributes.body
Berlin 1943 (youtube.com)

# data[].attributes.attachment_link.title
Wollt ihr den totalen Krieg? TOTAL WAR speech by Joseph Goebbels

# data[].attributes.attachment_link.description
This excerpt from "Der ewige Jude" [The Eternal Jew] is a German propaganda film. I have used it to teach propaganda in my modern world history course. I have also used it in ancient world history to demonstrate how history can be used to comment on contemporary issues as well as critical thinking skills.

# data[].attributes.headline
Peter Frederiksen: "Det tredie rige af" (Systime, 2001)

# data[].attributes.subject
Peter Frederiksen: "Det tredie rige af" (Systime, 2001)

# data[].attributes.body
s. 37-43, 55-59, 75-79 & 109-111

# data[].attributes.headline
Leksikonartikler: det tyske samfund i 1920'erne og 1930'erne

# data[].attributes.subject
Leksikonartikler: det tyske samfund i 1920'erne og 1930'erne

# data[].attributes.body
- Versaillestraktaten 1919 | Gyldendal - Den Store Danske
- Dolkestødslegenden | Gyldendal - Den Store Danske
- Børskrakket 1929 | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.title
Handout - Undersøgelse af samfundsforholdene i Tyskland

# data[].attributes.body
Fra: Verden i dansk perspektiv (systime.dk, nedlagt webside)

# data[].attributes.attachment_link.title
David Eastons model belyst ved Hitlers vej til magten

# data[].attributes.body
Fra: "Det Tredje Rige" af Peter Frederiksen (Systime, 1998), s. 161-162

# data[].attributes.headline
Gregory H. Stantons teori om folkedrabs otte stadier.

# data[].attributes.subject
Gregory H. Stantons teori om folkedrabs otte stadier.

# data[].attributes.body
Den amerikanske folkedrabsforsker Gregory H. Stanton mener, at folkedrab kan ses som en fremadskridende proces bestående af en række faser. Hans forklaringsmodel er et bud på en forklaring af, hvordan et folkedrab udvikler sig.

# data[].attributes.body
Fra 1939 var alle jøder i Tyskland og Østrig lovmæssigt forpligtet til at bære en jødestjerne på deres tøj.

# data[].attributes.body
Med vedtagelsen af Nürnberg-racelovene i 1935 mistede jøderne i Tyskland deres borgerlige rettigheder. Det blev forbudt jøder og ikke-jøder at gifte sig eller have seksuelle forhold, ligesom det én gang for alle blev afgjort, hvem der var jøde, og hvem der var ”arier”.
Fra: Folkedrab.dk

# data[].attributes.body
Overskriften til billedet lyder: “Jøderne er skyld i vores dårlige tider.” og “Hvordan jøderne snyder”
Fra: Verden i dansk perspektiv (systime.dk, nedlagt webside

# data[].attributes.body
Fra: www. his2rie.dk

# data[].attributes.body
Folkedrab.dk

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I middelalderen forfalskede konger og paver rask væk vigtige dokumenter. I fascismens, nazismens og kommunismens tidsalder omskrev de totalitære styrer hele nationers historie, så den kunne retfærdiggøre regimernes politiske interesser. I dag kan vi være vidne til, at eksempelvis politikere bruger og misbruger historien, når de skal legitimere deres politik. Dette leder tankerne hen på den berømte sætning fra George Orwells roman 1984: "Den, der kontrollerer fortiden, bestemmer fremtiden."

Derfor er Holocaust-benægternes hele eller delvise afvisning af nazisternes folkedrab på seks millioner jøder under 2. Verdenskrig bestemt ikke det første eksempel i verdenshistorien på, at grupper af mennesker misbruger eller ligefrem benægter historiske kendsgerninger.

Den sande historie?

Umiddelbart burde det være nemt at gennemskue misbrug af historien: Man kan jo se på kilderne, der alle er levn overleveret fra fortiden, og samle dem som puslespilsbrikker, indtil vi har "historien", der afspejler fortiden. Det viser sig dog ved nærmere eftersyn, at det at se på begrebet historie som en helt nøjagtig gengivelse af fortiden giver problemer. Da fortiden jo ikke som sådan eksisterer længere, kan man ikke på samme måde som i eksempelvis matematik eller fysik "bevise" historien.

Skematisk kan man opstille historikerens arbejde med fortiden på denne måde:
Fortiden → Historiske kilder → Historikernes fremstilling af historien
Historikerne er enige i, at man ikke kan gengive historien som et fuldstændigt spejl af fortiden, men man kan med solidt videnskabeligt arbejde gengive et pålideligt og troværdigt billede af fortiden ud fra faglige redskaber som historisk kildekritik og historikerens analyse og tolkning af kildematerialet.

Man kan sammenligne historikerens arbejde med en kriminalbetjents, der udforsker en kriminel handling. Begge undersøger de efterladte spor og fortolker derefter hændelsesforløb, motiver og årsager.

Historikerne kan, selvom de har de samme kilder til rådighed, tolke kilderne forskelligt og derfor give forskellige fremstillinger af fortiden. Men ikke alt er relativt. Selvom der kan være flere fremstillinger af den samme fortid, er det ikke alle de forskellige fremstillinger, der er lige gode. Nogle fremstillinger kan direkte afvises som usande.

Læs mere om, hvad "rigtig" historie er

Eksempel på historiemanipulation: Trotskij fjernes fra den russiske revolution

På billederne ses et af de mest berømte eksempler på at revidere og helt fjerne vitale dele af fortiden, som Sovjetunionens kommunistiske diktator og "jernmand" Joseph Stalin stod bag.

Leon Trotskij var en central skikkelse under den russiske revolution i 1917, hvor Sovjetunionen blev oprettet som den første kommunistiske stat i verden ført an af Vladimir Lenin. Med Lenins død i 1924 fulgte en brutal magtkamp i partitoppen i det kommunistiske parti om ledelsen af Sovjet. Trotskij tabte, Stalin vandt, og i 1927 sendte Stalin Trotskij i eksil, hvor han senere blev dræbt af en af Stalins agenter i Mexico i 1940.

Ud over at Stalin udryddede en politisk modstander, fjernede han også Trotskij fra historiebøger, mødereferater og billeder. En berømt billedmanipulation ses på billederne til højre og viser, hvor langt Stalin gik for at udradere mindet om Trotskij som en af de centrale ledere af revolutionen, så Stalin derved kunne fremstå som den mest betydningsfulde sovjetiske leder.

Irans præsident Mahmoud Ahmadinejad benægter Holocaust

Et nutidigt eksempel på en storpolitisk aktørs misbrug af fortiden er Irans præsident Mahmoud Ahmadinejads gentagne udtalelser om, at nazisternes massedrab på jøderne blot er en myte. Et eksempel herpå er en tale i Teheran, 18. september 2009, i anledning af den såkaldte "Jerusalem-dag", der skulle vise iranernes solidaritet med palæstinenserne. Her udtalte præsidenten bl.a., at Iran har en religiøs pligt til at konfrontere Israel: "Påskuddet [Holocaust] for skabelsen af den zionistiske stat er falsk. Det er baseret på en mytisk påstand, der ikke er bevist. [...] Det er en national og religiøs pligt at konfrontere det zionistiske regime."

Ahmadinejads udtalelser skaber hver gang øjeblikkelig fordømmelse fra omverdenen, hvilket dog ikke forhindrer ham i at ytre sine påstande - gang på gang. Men bag Ahmedinejads udtalelser gemmer der sig også et voldsomt modsætningsforhold til Israel (og USA), massive uroligheder i regionen og den antisemitisme, der findes i nogle mellemøstlige miljøer.

Læs mere om benægtelse i Mellemøsten.

Klassisk brug og misbrug af historien: den nationale historieskrivning

Brug og misbrug af historien ses ofte i den nationale historie og den nationale historieskrivning, der udnytter nationale legender, myter og historiske begivenheder til at retfærdiggøre og lovprise nationen. En sådan kamp for retfærdiggørelse ses eksempelvis i den tyrkiske stats vedvarende benægtelse og negligering af folkedrabet på den armenske befolkning i 1915. Sagen er medvirkende til, at EU endnu ikke finder Tyrkiet moden til optagelse i unionen trods gentagne ansøgninger. Rationalet bag benægtelsen synes her at være, at sager, der kan tilsmudse Tyrkiets identitet, i sidste ende kan koste nationen dyrt.
Læs mere om benægtelsen af det armenske folkedrab
Et nutidigt eksempel på brug af historien og kampen om den historiske bevidsthed handler om Danmarks samarbejdspolitik under 2. Verdenskrig: Nogle mener, at samarbejdspolitikken med det nazistiske Tyskland var kujonagtig, og at de relativt få modstandsfolks kamp mod besættelsesmagten var den eneste grund til, at Danmark var med til at redde en smule ære. Andre ser på samarbejdspolitikken som den eneste politiske mulighed inden for de givne historiske rammer, hvis mål var at skåne befolkningen. Men der er selvfølgelig ingen, der benægter, at Danmark var besat fra 9. april 1940 til 5. maj 1945; man diskuterer beslutninger og vurderinger - ikke selve det historiske faktum.

I en tale på Søværnets Officersskole i august 2003 på 60-årsdagen for ophøret af samarbejdspolitikken med den tyske besættelsesmagt rettede daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen skytset mod den danske samarbejdspolitik. Han udtalte bl.a., at danskerne alt for ofte i historiens løb havde sejlet under "bekvemmelighedsflag og ladet andre slås for vor frihed og fred", og at "man må tage stilling for demokratiet og mod diktaturet." Denne tale blev set og fortolket i forlængelse af regeringens beslutning i foråret 2003 om at gå med i Irak-krigen.

Konspirationsteorierne og historien

Mens politikere, magthavere, nationer, stater og regimer ofte forsøger at dreje fortiden, så den passer ind i deres kram, går benægtere og andre konspirationsteoretikere planken ud i et decideret misbrug af historien. Ifølge konspirationsteoriernes ophavsmænd er historikere, samfundsdebattører og politikere alle viklet ind i den ene store sammensværgelse og konspiration efter den anden for at dække over sandheder, der ikke tåler offentlighedens lys.

Hvis vi lukker op til konspirationsteoriernes verden, findes der fx teser om, at der ikke har været mennesker på månen, at jorden er flad, at VM i fodbold i Sverige 1958 blev spillet i USA, og at en gruppe indflydelsesrige jøder står bag angrebet på Twin Towers 11. september 2001 i New York. Sammen med benægtelsen af Holocaust florerer konspirationsteorier livligt på internettet, der er fyldt med udlægninger af begivenheder, der ofte er i klar opposition til fagligt anerkendte historiske analyser.

Hvem er konspirationsteoretikere, og hvorfor gør de, som de gør?

Holocaust-benægtelse er en konspirationsteori, som deler en række træk med andre konspirationsteorier. For benægternes vedkommende er antisemitisme og/eller højreekstremisme ofte en del af baggrunden for deres afvisning af udryddelsen af seks millioner jøder under 2. Verdenskrig. For andre konspirationsteoriers vedkommende er den drivende kraft ofte en stærk mistro mod myndigheder og fagkundskab, men der er også ofte politiske motiver bag.

I et dansk forskningsprojekt konkluderer man, at det først og fremmest er konflikter (hverdagskonflikter såvel som større konflikter), der er årsagen til, at konspirationsteorier opstår. For når mennesker er i konflikt med omverdenen, kan konspirationsteorierne virke som en slags redningsplanke, der giver dem et fast holdepunkt i tilværelsen og noget at tro på.
Læs mere om, hvorfor konspirationsteorier opstår
Derfor historie!

Misbrug og forsøg på at udnytte historien for egen, nationens eller almenvellets skyld foregår på mange niveauer: hos politikere, i konspirationstænkende kredse, blandt samfundsdebattører og praktisk taget alle med interesse i og motiv for at bruge historien til at legitimere egne handlinger eller så tvivl om magthaveres motiver. Derfor er faget historie og historikernes rolle meget vigtig. Ifølge Knut Kjeldstadli, forfatteren til den mest brugte bog i historiefaget på universitetsniveau, Fortiden er ikke, hvad den har været, så er "historikeren som en øjenkirurg, der opererer pletter væk [...] gennem fagets kritiske indsats bidrager vi til, at folk kan se klarere."

Historien og historikerens rolle bliver derfor ofte diskuteret, og nogle mener, at et samfund uden historie er som et menneske uden hukommelse. Andre ser historie som grundlaget for at kunne lære af fortiden til gavn for fremtiden. For andre igen handler historie i høj grad om egen og national identitet. Måske derfor betyder historie så meget, ikke bare for historikere, men også for almindelige mennesker - og som vist også for folk med alternative versioner af historiske hændelser.
Skrevet af Brian Mejer Larsen, historiker og gymnasielærer. En af ophavsmændene til websiden www.holocaust-uddannelse.dk. Januar 2010

Læs mere (litteraturliste, henvisninger mm.)

Kampen om historien - brug og misbrug af historien siden murens fald. Claus Bryld, Roskilde Universitets Forlag, 2001

The Holocaust and Collective Memory. Peter Novick, Bloomsbury, 2001

The Texture of Memory - Holocaust Memorials and Meaning. James E. Young, Yale University Press, 1993

Remembering the Holocaust: a Debate. Jeffrey C. Alexander, Oxford University Press, 2009

Telling the Truth about History. J. Appleby, L. Hunt & M. Jacob, W.W. Norton, New York, 1994

"Holocaust i den historiske og kollektive erindring". Karl Christian Lammers iNoter nr. 153 - Historielærerforeningen for gymnasiet og HF, Systime, 2002

"Hvordan man får et folkemord til at forsvinde". Jens-Martin Eriksen & Frederik Stjernfelt i Politiken, 3. sektion, 23. april 2003

"Historiesyn: Kampen om hukommelsen". Adam Holm i Politiken, 27. januar 2003

"Løgnen om løgnen". Klaus Wivel, Weekendavisen i Bøger, 28. januar 2005

# data[].attributes.attachment_link.description
I middelalderen forfalskede konger og paver rask væk vigtige dokumenter. I fascismens, nazismens og kommunismens tidsalder omskrev de totalitære styrer hele nationers historie, så den kunne retfærdiggøre regimernes politiske interesser. I dag kan vi være vidne til, at eksempelvis politikere bruger og misbruger historien, når de skal legitimere deres politik.

# data[].attributes.body
(Illustreret videnskab: Historie; nr. 8 2012)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Henry Metelmann kæmper sig igennem sneen. Sammen med sine soldaterkammerater bliver han i vinteren 1943 forfulgt af Den Røde Hær, som siden slaget ved Stalingrad har trængt tyskerne tilbage på alle fronter.

Termometeret viser minus 55 grader, men kulden, der går til marv og ben, er for intet at regne mod de pinefulde tanker, der som sylespidse istapper borer sig ind i Metelmanns hoved, mens han går: Hans far havde ret, kan han se nu.

Alt, hvad han lærte i Hitlerjugend, var løgn. Russerne er ikke undermennesker, og krig er ikke ærefyldt.

Han er hverken repræsentant for herrefolket eller Nazitysklands håb, men kanonføde for Hitler i en meningsløs krig, der kun handler om magt. Alligevel holder Metelmann sin erkendelse for sig selv og trasker blot videre.

"Vi skulle være forsigtige. Men afskyen var dyb, og kun få kunne være i tvivl om, at vi i årevis var blevet fyldt med løgn", skriver han mange år senere i sin selvbiografi "Through Hell for Hitler".

Hitlerjugend bliver skabt

Metelmann var ikke alene om at falde for Hitlerjugends propaganda. I årene op til 2. verdenskrig flokkedes millioner af unge i nazistpartiets ungdomsorganisation.

Forblændet af Hitler og ungdomslederen Baldur von Schirachs løfter om en glorværdig fremtid iførte de sig stolt uniform og armbind.

Først for sent opdagede de, at talerne om at ofre sig for Tyskland ikke var romantiske floskler, men selve formålet med deres eksistens.

Førerens martyrfabrik, Hitlerjugend, stjal en hel generations ungdom og sendte hundredtusinder af børn og unge i døden for at virkeliggøre den nazistiske drøm om "lebensraum".

Ingen havde kunnet forudse, at det skulle gå sådan, da den jurastuderende Kurt Paul Gruber i 1922 samlede en lille gruppe drenge i alderen 15 til 16 år om sig i hjembyen Plauen i Sachsen.
GALLERI: Se alle billederne fra hverdagen i Hitlerjugend

Gruber var glødende nazist og fascineret af Hitlers løfter om et stærkt Tyskland båret af folkefællesskabet og skabt af ungdommen. Gruber satte derfor al sin energi ind på at give nazistpartiet en stærk ungdomsbevægelse.

Med penge fra en lokal klædefabrikant indledte han en hvervekampagne, som blev en stor succes. Inden for få måneder havde Gruber skaffet hele 2.500 medlemmer alene i hjemstaten Sachsen.

Hitler tog snart Gruber og hans forening under sine vinger. Ved et storstilet partimøde i juli 1926 knyttede han organisationen, der nu fik navnet Hitlerjugend Bund Deutscher Arbeiterjugend, til nazipartiet og gjorde Gruber til dens første "Reichsführer".

Hitlerjugend levede sine første år i relativ ubemærkethed. Fra tid til anden kunne de unge nazister ses marchere med Hitlers bøllekorps, SA, mens de uddelte pamfletter eller hvervemateriale for nazistpartiet.

En gang imellem kom de unge i masseslagsmål med politiske modstandere på den politiske venstrefløj, en primitiv styrkeprøve, der var populær i begge lejre.

Men den 24. januar 1932 bragte en tragisk hændelse for alvor de unge nazister i offentlighedens søgelys.

Den dag blev Herbert Norkus, en 15-årig Hitlerjunge fra Berlin, stukket ihjel af en flok kommunister. Norkus fik en heltebegravelse med taler af bl.a. Joseph Goebbels - Hitlers propagandachef - og blev straks gjort til ungdomsbevægelsens martyr.

Norkus' død blev også Baldur von Schirachs chance. Von Schirach, en ung mand fra den øvre middelklasse, havde i 1925 hørt Hitler tale og var blevet overbevist om nazismens fortræffeligheder.

I oktober 1931, kun tre måneder før Norkus' død, havde han udmanøvreret Gruber og indtaget posten som leder af Hitlerjugend.

Effektivt kædede von Schirach Herbert Norkus' død sammen med tyske helteidealer og den rolle, Hitler havde tiltænkt de unge, når han fik magten i Tyskland.

"Hvad Hitlerjugend blev i januar 1932, skylder den ikke mindst det hellige symbol på ung offervilje og heltemod, som bærer navnet Herbert Norkus", fastslog von Schirach.

Von Schirach gjorde et stort nummer ud af hvert år at aflægge pilgrimsvisit ved Herbert Norkus' grav og hyldede også den unge mand i sange og digte, han selv skrev.

For ham var Norkus' død et helligt martyrium - et tema, von Schirach gentagne gange vendte tilbage til i sine taler til de unge.

"Jo flere som vil dø for en bevægelse, jo mere udødelig bliver den. Hitlerjugend kan møde sine kritikere med et historisk svar: Dets egne døde", sagde han i én af sine taler.

Von Schirachs sans for melodrama og propaganda var fuldt på højde med Hitlers og Goebbels', og han udnyttede evnerne til at skaffe sig medlemmer i det nu hastigt voksende Hitlerjugend.

Edsaflæggelsen, hvor de unge svor Føreren og Tyskland troskab på Hitlers fødselsdag, blev fx gjort til en national begivenhed.

"Mange tusinde medborgere sender i dag gaver til Føreren på hans fødselsdag", sagde von Schirach i en tale. "Men ungdommen giver sig selv".

Hitlerjugend var eventyr

Så dramatisk gik det ikke til, da Henry Metelmann som 11-årig blev Hitlerjunge i 1933. Omkring den tid Metelmann begyndte i skolen, blev han af sin troende mor meldt ind i den protestantiske ungdomsforening Jungschar - en traditionel spejderbevægelse.

Med Hitlers magtovertagelse i 1933 blev alle ungdomsorganisationer imidlertid forbudt eller overtaget af Hitlerjugend.

For den afdeling Metelmann var medlem af, foregik det på den simple måde, at børnene en dag, mens de ventede på at blive lukket ind til et Jungscharmøde i det lokale menighedshus, blev hentet af et korps fra Hitlerjugend og med trommer marcheret rundt i byen.

Faderens indvendinger om, at familien ikke havde råd til de brune skjorter, som var en del af uniformeringen, blev besvaret med en pakke med to solide, brune uniformsskjorter - en gave fra partiet.

Metelmann selv husker ingen særlig begejstring ved optagelsen, men han begyndte hurtigt at synes om livet som Hitlerjunge:

"Uniformen var eddersmart med alt det brune, hagekorset og det skinnende læder. Og hvor vi tidligere sjældent havde haft en ordentlig fodbold, gav Hitlerjugend os nu ordentligt udstyr".

Drengene var organiseret i lokalafdelinger, som mødtes mindst en gang om ugen og ofte også om søndagen. Møderne fandt sted i lokaler, som blev kaldt Heim - hjem.

Hjemmene kunne være nedlagte fabrikker, en gammel lade eller en kælder under en beboelsesejendom.

Metelmann deltog ivrigt i arbejdet i sin trops hjem, hvor han og de andre drenge kalkede væggene, som de bagefter pyntede med naziflag og plakater, revolvere, stålhjelme og citater fra Hitlers bog "Mein Kampf".

Ved møderne blev de undervist i tråd med partilinjen i vigtige ideologiske emner som racelære, nazipartiets historie og kvindens rolle i samfundet.

Herefter sang de unge efter Hitlerjugends egen sangbog. Viserne handlede om Tyskland og æren ved at falde i kamp.

Mest begejstret var Metelmann for de årlige lejrture, der varede i to-tre uger, og som drengenes forældre kun betalte et symbolsk beløb for. Metelmann, der gennem hele sin opvækst havde været vant til, at rejser var forbeholdt de rige, nød ferierne i fulde drag.

Hitlerjugend lærte at kæmpe

Lejrene blev holdt i forskellige dele af Tyskland. Metelmann nåede fx at besøge et gammelt slot i Thüringen i det centrale Tyskland og Østersøkysten tæt ved den polske grænse.

Spredningen af lejrene var ikke et tilfælde - børnene skulle lære det fædreland at kende, som de engang skulle være beredt til at dø for.

"Det var i det store og hele gennem Hitlerjugend, at jeg lærte, hvor varieret og smukt Tyskland var. Det gav mig en ubetinget kærlighed til mit fædreland og en næsten hellig parathed til at forsvare det under alle omstændigheder og med alle midler - selv med mit liv", skrev Metelmann.

På lejrene levede drengene det frie liv. De spillede bold, svømmede og sov i telte. Men bag legen gemte alvoren sig. Når drengene gik tur, kunne én af lederne pludselig råbe:

"Angribende fly kommer lavt ind fra venstre", eller "fjendtlig maskingevær-ild fra højre", og drengene måtte kaste sig ned for at gå i dækning.

Mellem krigslegene kom også aktiviteter som træning i at kaste en håndgranat, skyttehulsgravning og øvelse i at snige sig rundt i terrænet uden at blive set.

Drengene fik desuden undervisning i krigsteori og -historie, hvor lederne tegnede fronterne i berømte slag i sandet, ligesom de fik besøg af officerer fra Wehrmacht.

Mændene udstrålede styrke og selvtillid, og de unge lyttede fascineret, når soldaterne berettede om de moderne våben, som Hitlerstyret havde udrustet det nye Tyskland med: ubåde, panservogne og jagerfly.

Som tiden gik, og Tyskland gjorde sig klar til krig, tog Hitlerjugend mere og mere af børnenes tid på bekostning af skolen.

Da Metelmann begyndte at gå i skole, fik han undervisning på seks af ugens dage. I 1937-38 indførte det nazistyrede undervisningsministerium imidlertid en Staatsjugendtag, som betød, at lørdagen blev inddraget til aktiviteter i Hitlerjugend.

Med madpakke og feltflaske blev Metelmann og hans kammerater kørt ud på en mark, hvor de hele dagen gennemgik kamptræning. Drengene blev delt op i et blåt og rødt hold - hver med en farvet snor bundet om overarmen.

Den ene gruppe skulle så forsvare en bestemt position, mens de andre forsøgte at indtage stedet. I praksis gjaldt det om at rive armbåndene af modparten, der herefter var død og måtte forlade slagmarken.

"I begyndelsen hadede jeg den slags slåskamp, men med tiden vænnede jeg mig til det. Mennesket kan - hvis det får nok tid - vænne sig til næsten alt og derefter acceptere det som noget naturligt", skrev Metelmann.

Skolerne pressede børnene

For de drenge, der ikke var medlem af Hitlerjugend, bød lørdagen på flere timers repetition af nazistpartiets ideologi og historie - et alternativ, som sikkert har skræmt de fleste drenge.

Deltagelse i Hitlerjugend var i princippet frivilligt indtil 1939, men presset for at melde sig ind var stort. Hitlerjugend havde i begyndelsen af 1935 næsten fire mio. medlemmer.

Alligevel ville den ambitiøse Schirach have flere drenge ind i rækkerne. I en nytårstale i 1936 erklærede han det kommende år for at være drengenes år, og for første gang blev alle drenge født i et bestemt år nu automatisk indmeldt i Hitlerjugend.

Under sloganet "Hele ungdommen for Føreren" satte Schirach desuden ind med et stort propagandafremstød.

Gennem radio og aviser, i skoler og ved sportsarrangementer blev de unge opfordret til at melde sig under hagekorset.

Schirach skaffede sig adgang til de kommunale adressekartoteker og sendte brev ud til alle tyske forældre til børn født i 1926. Samtidig blev skolerne indskærpet, at de skulle overtale tøvende elever til at gå ind i organisationen.

De, som nægtede, fik en hård medfart. Henry Metelmann husker, hvordan den ene dreng i hans klasse, som ikke var medlem af Hitlerjugend, foran alle eleverne blev krydsforhørt af nazistyrets informant på skolen - biologilæreren Karl Sieg.

Mindst én gang om året kom Sieg ind i klassen og bad alle, som ikke var medlem af Hitlerjugend, række hånden op. Hver gang rakte den dygtige og vellidte Walter Römer hånden op.

Walter forblev tavs som graven, mens Sieg med stigende raseri udspurgte ham om årsagen til dette valg. Først da Sieg begyndte at spørge til Walters forældre, greb klasselæreren ind.

Selvom det forblev usagt, vidste alle, at blot en antydning af anti-nazistiske holdninger kunne betyde døden for Walters forældre.

Da nyheden om krigsudbruddet i 1939 kom, var mange i Hitlerjugend begejstret. De så frem til at tage det endelige opgør med "undermenneskene" mod øst og at udfylde deres rolle som herrefolk.

Drengene begyndte som reservestyrker, der tog sig af opgaver som brandslukning og postomdeling. Men efterhånden som krigen skred frem, blev drengene sendt direkte i felten.

Metelmann oplever krigens gru

Metelmann modtog nyheden om krigsudbruddet med glæde og meldte sig 18 år gammel til hæren. Senere blev han sendt til østfronten som tankfører.

"Jeg var så spændt", husker Metelmann. "Nu kunne jeg vise Føreren, hvad jeg var lavet af".

På østfronten gik det dog op for Metelmann, at krigen ikke kun handlede om sejr og heltemod. Mens Metelmanns division nærmede sig Stalingrad, faldt den unge mand i snak med beboerne i de huse, soldaterne beslaglagde, og han forelskede sig i en russisk pige.

Da han på et tidspunkt blev syg, passede en russisk kvinde ham. Disse oplevelser fik Metelmann til at tvivle på, hvad tiden i Hitlerjugend havde lært ham om russernes racemæssige underlegenhed.

Efter nederlaget ved Stalingrad i 1943 så han en brutalitet, som tiden i Hitlerjugend ikke havde forberedt ham på. Den Røde Hær havde fx efterladt en såret kammerat på vejen, men i stedet for at hjælpe gav en tysk officer ordre til, at de skulle køre den sårede over.

Senere skød de også nogle teenagepiger, der desperat søgte efter et skjulested.

Hjernevask havde sat spor

Mens Metelmann kæmpede sig tilbage fra Stalingrad, desillusioneret og forvirret, ønskede han, at han kunne tale med sin far, som gentagne gange havde advaret ham imod Hitler og hans ideer.

Men faderen var død, før Metelmann blev sendt til fronten, og indrømmelsen - at han havde taget grueligt fejl - hørte kun han selv.

Metelmann var langtfra den eneste Hitlerjunge, der på brutal vis blev revet ud af forestillingerne om krig som en forlængelse af ungdommens sommerlejre med bålsang og godmodig tummel.

De unge kæmpede ved alle krigens fronter og fik endda deres egen SS-division - 12. SS Panzer Division Hitlerjugend - som blev sat ind mod de fremrykkende allierede styrker omkring D-dag og næsten udslettet.

For de, som overlevede krigen, var mødet med den fulde sandhed om Hitler-regimet overvældende.

Metelmann, hvis sidste indsats i krigen var at forsvare en lille by ved Rhinen, blev i 1945 taget til fange af amerikanerne. På vej til en krigsfangelejr så han i et amerikansk blad billeder fra de koncentrationslejre, som lige var blevet befriet.

På trods af sin nye indsigt i det bedrag, som han var udsat for i Hitlerjugend, havde opdragelsen i den demagogiske ungdomsorganisation alligevel sat sine spor.

"Bare fordi vi har tabt krigen, beskylder de os for hvad som helst", sagde han forarget til sine kammerater.

Langsomt gik den fulde sandhed dog op for Metelmann, der tilbragte de følgende år som fange i USA og England.

Da han i 1948 vendte hjem til Tyskland, følte han sig fremmed. Metelmann mente ikke, at hans landsmænd havde indset det bedrag, de havde været udsat for.

Efter kun fire måneder pakkede han sin kuffert og rejste tilbage til England, hvor han fik arbejde først ved et landbrug og senere som gartner. Samtidig forsøgte han at slutte fred med sin fortid - bl.a. gennem sine erindringsbøger om tiden i Hitlerjugend.

"Følelsen af skyld over, hvad jeg har gjort mod andre - specielt russerne - ligger tungt på mine skuldre. Jeg fortryder de lidelser, jeg har påført andre, og klager ikke over, hvad andre har gjort mig", skrev han før sin død i 2011.

# data[].attributes.attachment_link.description
Den tyske ungdom skulle være sej som læder og hård som stålet fra Krupp, mente Hitler. Derfor tvang han alle tyske drenge ind i Hitlerjugend, hvor millioner af børn blev hjernevasket og skolet til krig. Da krigen stod for døren, ofrede Hitler dem uden tøven.