# data[].attributes.body
He was the first president of the United States of America, he is considered one of the Founding Fathers,Washington was a wealthy rural landowner.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
22 febrer 1732

14 desembre 1799 (67 anys)

( )

, New Tomb , Old Tomb (1799-1831)

1r

15 juny 1775 - 23 desembre 1788

cap valor

1.880 mm

1752 -

i

(1976-)

, , , , , , , , , i

,

, , , , i

() () ()

George Washington ( Popes Creek, Westmoreland, Virgínia 22 de febrer, 1732 - Mount Vernon, Virgínia, 14 de desembre, 1799) fou el primer president dels Estats Units d'Amèrica, és considerat un dels Pares Fundadors ( Founding Fathers) i sovint és anomenat el "Pare de la pàtria" o "Pare del país" ( Father of his nation, Father of his country).

Washington era un ric propietari rural. Dirigí les milícies virginianes en la Guerra Franco-Índia de 1756- 1763 contra Pontiac. El nomenaren delegat de Virgínia als congressos de Filadèlfia, i es declarà partidari decidit de la independència de les colònies nord-americanes. Fou el general i comandant en cap de l'exèrcit continental el 1775 durant la Guerra d'Independència dels Estats Units. Hagué d'organitzar, amb grans dificultats, un exèrcit coherent, tot vencent la mentalitat localista dels voluntaris i els recels de les diferents colònies entre elles. Després de sis anys de guerra, amb alternatives variables, aconseguí finalment la capitulació de les tropes britàniques a Yorktown (1781), fet que decidí la independència dels Estats Units d'Amèrica.

Fou nomenat novament delegat de Virgínia a la convenció de Filadèlfia de 1787, hi intervingué decisivament en l'aprovació de la Constitució dels Estats Units i fou elegit primer president de la Unió. De fet, fou l'únic president nord-americà sense afiliació política. Es dedicà a posar les bases de l'estructura política del nou estat (creà moltes de les tradicions constitucionals) i a assegurar-ne la independència econòmica i financera (tarifes duaneres, banca nacional, emissió de monedes).

Va exercir un paper de moderador entre els federalistes d' Alexander Hamilton i els republicans de Thomas Jefferson. Fou reelegit l'any 1792, però perdé popularitat en acceptar un acord amb la Gran Bretanya el 1795. En acabar el seu segon mandat, decidí no presentar-se a la reelecció i es retirà als seus dominis de Mount Vernon. Fou el creador de la tradició de no presentar-se a més de dos mandats presidencials, duta a terme per tots els seus successors llevat Franklin D. Roosevelt. Un any abans de morir, el 1798, encara fou nomenat general en cap de les tropes nord-americanes davant una possible guerra contra el Directori francès.

Primer fill d' Augustine Washington (1694-1743) i de la seva segona dona, Mary Ball Washington (1708-1789), George Washington va néixer a Pope's Creek Estate prop del que avui en dia és Colonial Beach al Comtat de Westmoreland ( Virgínia). Segons el calendari julià (que era el que es feia servir llavors), Washington va néixer el 22 de febrer de 1732. Implementat el 1752 segons les condicions de l'acte de 1750 del calendari (nou estil), la data era el 22 de febrer de 1732. Els ascendents de Washington eren de Sulgrave (Anglaterra); el seu besavi, John Washington, havia immigrat a Virgínia el 1657.El pare de George, Augustine, tenia un hort de tabac treballat per esclaus, tot i que després va provar sort en el negoci d'extracció de ferro. Durant la joventut de George, els Washington eren moderadament pròspers de l'aristocràcia de Virgínia de rang mitjà.

Washington era el primer fill des del seu casament amb Mary Ball Washington. Sis dels seus germans i germanes van arribar a la maduresa incloent dos dels seus germanastres, Lawrence Washington i Augustine, aquests dos fills del primer casament del pare amb Jane Butler Washington i quatre germans, Samuel, Elizabeth (Betty), John Augustine i Charles. Tres germans seus van morir abans de ser adults: la seva germana Mildred va morir quan tenia més o menys un any, el seu germanastre Butler va morir quan era un infant. La seva germanastra Jane va morir amb dotze anys quan George en tenia dos. El pare de George va morir quan George tenia onze anys, llavors el seu germanastre Lawrence va esdevenir el seu pare i model a seguir. William Fairfax, sogre de Lawrence i cosí del propietari més gran de terres de Virgínia i Lord Thomas Fairfax, també foren influències formatives. Washington va passar la major part de la seva infantesa a Ferry Farm al Comtat de Stafford prop de Frederichsburg (Virgínia). Lawrence Washington va heretar una altra propietat de la família del seu pare, una plantació al riu Potomac que després va anomenar Mount Vernon. George va heretar la Ferry Farm des de la mort del seu pare, i va adquirir Mount Vernon després de la mort de Lawrence.

La mort del seu pare va fer que Washington no creués l' oceà Atlàntic per rebre la resta de la seva educació a l'escola anglesa Appleby School, com ho havien fet els seus germans grans. Va rebre l'equivalent d'educació d'una escola primària de diferents tutors i també a una altra escola (el propietari era un clergat anglicà dins o prop de Fredericksburg). La seva mare no li va assegurar un suport per apuntar-se a la Royal Navy quan tenia quinze anys, quan es va assabentar que seria molt dur per a ell.

Gràcies a la connexió entre Lawrence i la poderosa família Fairfax, als 17 anys Washington va començar a treballar d' agrimensor oficial pel comtat de Culpeper el 1749, una posició ben pagada que va permetre que pogués comprar-se terres a la Vall de Shenandoah, que seria la seva primera adquisició de terres a Virgínia occidental. A través d'en Lawrence va mantenir interessos a l'Ohio Company, que tenia per objecte explotar les terres occidentals. Washington era molt gran quant a mides: feia 1,8 metres d'alçada.

El 1751, Washington va viatjar cap a Barbados amb Lawrence, qui patia una tuberculosi, amb l'esperança que el clima d'allà fos beneficiós per a la salut de Lawrence. Durant aquest viatge, Washington va agafar verola, que va deixar la cara amb cicatrius, però que el va immunitzar contra aquesta malaltia per al futur. No va millorar la salut de Lawrence: va tornar a Mount Vernon, on va morir el 1752. La posició de Lawrence de general adjutant (líder de la milícia) de Virgínia es va dividir en quatre rangs després de la seva mort. El governador Dinwiddie va nomenar a Washington com a un dels quatre adjutants dels districtes el febrer de 1753, amb el rang de major a la milícia de Virgínia. Washington també es va apuntar als francmaçons de Fredericksburg durant aquella època, Plantilla:Randall una organització fraternal que va ser una influència permanent.

Vegeu també: Batalla de Jumonville Glen, Batalla de Fort Necessity, i Expedició Forbes

El 1753, els francesos van començar a expandir el seu control militar dins de l'"Ohio Country", un territori reclamat per les colònies britàniques de Virgínia i Pennsilvània. Aquestes reclamacions van començar una guerra, coneguda entre les colònies com a Guerra Franco-Índia (1754-62), i va contribuir en l'inici de la guerra general anomenada Guerra dels Set Anys (1756-63). Washington va ser al centre del seu començament. La Companyia Ohio era un medi a través del qual els inversors britànics planejaven expandir el seu territori, obrir noves caseries i construir noves parades de comerç pels comerços indis. El governador Dinwiddie va rebre ordres del govern britànic d'avisar els francesos de les reclamacions britàniques, i va enviar al major Washington cap a la darreria de 1753 d'entregar una carta informant els francesos explicant aquestes reclamacions i demanant-los-hi que es retiressin. Washington es va trobar amb Tanacharison (sovint anomenat "Mig-Rei") i altres líders iroquesos aliats amb Virgínia a Logstown per assegurar el seu suport en cas de conflicte amb els francesos; Washington i Tanacharison es van fer amics i aliats. Washington va entregar la carta al comandant local francès, que va rebutjar educadament l'opció de retirar-se.

El governador Dinwiddie va enviar de nou a Washington a l'Ohio Country per protegir un grup de l'Ohio Company per construir una fortalesa al que avui en dia és Pittsburgh, Pennsilvània però abans d'arribar a l'àrea, la tripulació de la companyia va expulsar un grup francès i va començar la construcció de Fort Duquesne. Un petit despreniment de les tropes franceses liderades per Joseph Coulon de Jumonville, va ser descobert per Tanacharison i uns guerrers de l'est del que avui en dia és Uniontown (Pennsilvània). Juntament amb els seus aliats mingos, Washington i algunes persones de la seva unitat de milícia va emboscar els francesos. El que va passar exactament durant i després de la batalla és objecte de controvèrsia, però el resultat immediat va ser que Jumonville va ser ferit durant l'atac inicial i després el van matar -Tanacharison li va llançar un tomahawk o una persona que ho va veure li va llançar alguna altra cosa com un mosquetó, tot i que això no està gaire clar. Els francesos va respondre atacant i capturant a Washington a Fort Necessity el juliol de 1754. Tanmateix, va poder retornar amb les seves tropes a Virgínia. L'historiador Joseph Ellis conclou que l'episodi va demostrar la valentia, la iniciativa, l'experiència i la impetuositat de Washington. Aquests esdeveniments van tenir conseqüències internacionals; els francesos van acusar a Washington d'assassinar a Jumonville, qui van assegurar que estava en una missió diplomàtica. França i Gran Bretanya estaven preparats per lluitar pel control de la zona i els dos països van enviar tropes a Amèrica del Nord el 1755. La guerra es va declarar formalment el 1756.

Un any després el General britànic Edward Braddock va concentrar les seves forces per recuperar Ohio Country, amb Washington com a ajudant. Aquesta expedició va acabar en el desastre a la Batalla de Monongahela. Washington va tenir una actuació excel·lent en aquesta batalla: dos cavalls que va muntar van ser morts i quatre bales li van foradar l'abric, però va sortir il·lès demostrant una gran sang freda sota el foc enemic mentre organitzava la retirada. A Virgínia, Washington va ser aclamat com heroi i posterior a aquesta batalla va comandar el Regiment Virgínia per molts anys, protegint les fronteres de Virgínia contra les incursions dels amerindis, encara que el focus de la guerra havia canviat de lloc. El 1758, participa en l' Expedició Forbes, que va aconseguir allunyar els francesos de Fort Duquesne després de vèncer la batalla homònima.

Interludi entre guerres

L'èxit de Washington a l'inici de la seva carrera militar li havia assegurat una comissió com a oficial britànic, que tenia més prestigi de servir en una província militar. La promoció mai va arribar i així el 1758 Washington va renunciar a la seva comissió. El 1759 es casà amb Martha Dandridge Custis, una vídua adinerada, tot i que algunes cartes que encara existeixen suggereixen que Washington estava enamorat a la vegada de Sally Fairfax, l'esposa d'un amic. No obstant això, George i Martha van tenir un bon matrimoni, i junts van criar els dos fills d'ella, John Parke Custis i Martha Parke Custis, anomenats afectuosament Jacky i Patsy. Després, els Washington van criar dos dels néts de la senyora Washington, Eleanor Parker Custis i George Washington Parke Custis. George i Martha mai van tenir fills junts, va esdevenir esteril per l'atac de verola de George, seguit probablement per tuberculosi.

Després d' esclatar la guerra a l'abril de 1775, Washington va presentar-se al Segon Congrés Continental en uniforme militar, assenyalant que estava preparat per a la guerra. Washington tenia el prestigi, l'experiència militar, el carisma i el perfil militar, la reputació de ser un gran patriota, i va ser recolzat pel sud, especialment per Virgínia. Encara que no buscava explícitament el càrrec de comandant en cap i fins i tot havia afirmat que no n'era digne, no tenia cap concurrència seriosa. El Congrés va crear l' Exèrcit Continental el 14 de juny de 1775. Proposat per John Adams de Massachusetts, Washington va ser nomenat Major General i elegit pel Congrés com comandant en cap.

Washington va assumir el comandament de l'Exèrcit Continental en campanya a Cambridge (Massachusetts) el juliol de 1775, durant el curs del setge de Boston. En adonar-se de l'escassetat de pólvora del seu exèrcit, Washington va demanar-ne noves fonts de subministrament. Tropes americanes van fer incursions contra arsenals anglesos (alguns d'ells al Carib) i es van iniciar processos de fabricació; un subministrament amb prou feines suficient (al voltant de 2,5 milions de lliures) es va poder obtenir a final de 1776, en la seva majoria procedent de França. Washington va reorganitzar l'exèrcit durant el llarg estancament, i va obligar als britànics a retirar-se posant l'artilleria als alts de Dorchester enfocant cap a la ciutat. Els britànics varen evacuar Boston i Washington va traslladar el seu exèrcit a Nova York.

Tot i la negativa cap als patriotes al Congrés Continental, els diaris britànics de forma regular varen elogiar el caràcter personal de Washington i les seves qualitats com a cap militar. Aquests articles van ser audaços sobre un general enemic al comandament d'un exèrcit en una causa que molts britànics pensaven que seria la ruïna de l'imperi. El rebuig de Washington a participar en política va reforçar la seva reputació d'home plenament compromès amb la missió militar i per sobre de la picabaralla entre faccions.

L'agost de 1776, el general britànic William Howe va llançar una durant la campanya massiva de guerra per mar i terra destinada a capturar Nova York i oferir una ocupació negociada. L'Exèrcit Continental liderat per Washington va enfrontar-se a l'enemic, per primera vegada, com un exèrcit dels recentment declarats Estats Units independents a la Batalla de Long Island, la batalla més gran de tota la guerra. La retirada del seu exèrcit la nit següent a través de l' East River sense pèrdues humanes ni materials ha estat vist per alguns historiadors com una de les grans gestes militars de Washington. Aquesta i altres victòries britàniques fan que Washington marxi de Nova York a través de Nova Jersey, que va deixar el futur de l'Exèrcit Continental en dubte. La nit del 25 de desembre de 1776, Washington va organitzar un contraatac, amb les forces nord-americanes travessant el riu Delaware per capturar prop de 1.000 mercenaris hessians a Trenton, Nova Jersey. Washington va ampliar la seva victòria a Trenton amb una altra a Princeton a principis de gener. Aquestes victòries per si soles no eren suficients per garantir la victòria final, però evitava reallistaments o desercions durant el cru hivern. Washington va reorganitzar l'exèrcit amb l'augment de premis per quedar-se i càstig per la deserció, el que va elevar el nombre de soldats de manera eficaç per a les batalles posteriors.

Les forces britàniques van derrotar a les tropes de Washington a la Batalla de Brandywine l'11 de setembre de 1777. Howe va superar a Washington i va entrar a Filadèlfia sense oposició el 26 de setembre. L'exèrcit de Washington va atacar sense èxit de la guarnició britànica a Germantown a principis d'octubre. Mentrestant, Burgoyne, fora de l'abast de l'ajuda de Howe, va ser atrapat i obligat a lliurar tot el seu exèrcit a Saratoga (Nova York). França va respondre a la derrota de Burgoyne entrant a la guerra, amb aliança oberta amb els Estats Units i convertint una guerra revolucionària en una guerra de caràcter internacional. La pèrdua de Filadèlfia per part de Washington va portar a alguns membres del Congrés a discutir la substitució de Washington del comandament. Aquest intent no va prosperar després que els partidaris de Washington es van reunir per donar-li suport.

L'exèrcit de Washington va acampar a Valley Forge el desembre de 1777, romanent allí durant els següents sis mesos. Durant l'hivern, 2.500 homes de la força de 10.000 van morir a causa de la malaltia i la climatologia. La primavera següent, però, l'exèrcit va sortir de Valley Forge en bon estat, en part gràcies a un complet programa d'entrenament supervisat pel Baró von Steuben, un veterà prussià. Els britànics varen evacuar Filadèlfia cap a Nova York el 1778, però Washington va atacar a Monmouth i els va portar al camp de batalla. Posteriorment, els britànics van continuar en direcció a Nova York. Washington va traslladar el seu exèrcit fora de Nova York.

El març de 1783, Washington va utilitzar la seva influència per dispersar a un grup d'oficials de l'Exèrcit, que havia amenaçat de fer front al Congrés pels seus sous endarrerits. Pel Tractat de París (signat el setembre), Gran Bretanya va reconèixer la independència dels Estats Units. Washington va dissoldre el seu exèrcit i, el 2 de novembre, va fer un eloqüent discurs de comiat als seus soldats.

El retir de Washington a Mount Vernon va ser de curta durada. Va fer un viatge exploratori a la frontera occidental el 1784, va ser persuadit a assistir a la Convenció Constitucional a Filadèlfia l'estiu de 1787, i va ser escollit per unanimitat president de la Convenció. Va participar poc als debats (tot i que va votar a favor o en contra de diversos articles), però el seu alt prestigi va mantenir la cooperació i activitat dels delegats. Els delegats van dissenyar la presidència tenint Washington al cap, i li van permetre definir l'oficina un cop elegit. Després de la Convenció, el seu suport va convèncer molts, incloent-hi els delegats de Virgínia, a votar per la ratificació. La nova Constitució va ser ratificada per tots els 13 estats.

Washington fou escollit de manera unànime pel col·legi electoral durant les eleccions presidencials del 1789, el que en fa l'única persona escollida president així (fet que es va repetir a les eleccions presidencials del 1792).

En segon lloc, amb 34 vots, John Adams va esdevenir el vicepresident. El primer Congrés dels Estats Units votà per pagar a Washington un sou de 25.000 dòlars a l'any, que era una significativa suma el 1789. Washington, amb una bona posició econòmica, rebutjà aquest, ja que es considerava a si mateix com un servidor públic desinteressat. Posà molta atenció a la cerimònia de presa de possessió del càrrec, tot i que va assegurar-se que no s'assemblés a les de les corts reials europees.

Acceptà el càrrec de president per un segon mandat, però refusà un tercer. Així va establir un precedent d'un màxim de dos mandats per un president dels Estats Units. Després que Franklin D. Roosevelt fos escollit per quatre mandats, fet sense precedents, el límit de dos mandats fou inclòs a la Constitució federal.

Washington no pertanyia a cap partit polític i desitjava que no se'n consolidés cap, ja que temia que la formació de partits suposés forts conflictes polítics, defensant el futur Sistema de Partits. Per una banda, el secretari del tresor, Alexander Hamilton, estava totalment convençut que s'havia d'establir un crèdit nacional i construir a partir d'ell una nació financera forta i estable, formant així les bases del Partit Federalista. Per altra banda, el secretari d'Estat, Thomas Jefferson, un dels fundadors del Partit Republicà-Demòcrata s'oposava obertament a l'agenda de Hamilton, però Washington recolzava les idees de Hamilton.

Després de retirar-se de la presidència el març de 1797, Washington va tornar a Mount Vernon amb una profunda sensació d'alleujament. Va dedicar una gran part del seu temps a fer de granger.

El 4 de juliol de 1798, Washington va ser encarregat pel president John Adams com a tinent general i comandant en cap dels exèrcits plantejats davant d'una possible guerra amb França. Va exercir com a oficial d'alt rang de l'Exèrcit dels Estats Units entre el 13 de juliol 1798 i 14 desembre 1799. Va participar en la planificació d'un exèrcit provisional per atendre qualsevol emergència que pogués sorgir, però finalment no va haver d'intervenir.

El 12 de desembre de 1799, Washington va passar diverses hores inspeccionant les seves granges a cavall, amb neu, calamarsa i pluja gelada. Al vespre es va asseure a sopar sense canviar-se la roba mullada. L'endemà, es va despertar amb un fort refredat, febre i amigdalitis que va esdevenir laringitis aguda i pneumònia. Washington va morir la tarda del 14 de desembre de 1799, a casa seva amb 67 anys, assistit pel metge James Craik, un dels seus més propers amics, el Dr. Gustavus Richard Brown, el Dr. Elisha C. Dick, i Tobias Lear V, secretari personal de Washington. Lear va enregistrar al seu diari que les últimes paraules de Washington varen ser: "Està bé."

Els metges moderns creuen que Washington va morir en gran part a causa del seu tractament, que incloïa calomelans i sagnies, resultant un xoc per la pèrdua de més de dos litres de sang combinat amb asfíxia i deshidratació. Washington va ser enterrat a Mont Vernon en una antiga tomba de la finca. El 1831, pel centenari del seu naixement, les seves restes van ser traslladades a la tomba actual. Per protegir la seva privacitat, Martha Washington va cremar la correspondència amb el seu marit després de la seva mort. Només s'han conservat tres cartes.

Avui dia, la cara de Washington i la seva imatge s'usen com a símbols nacionals dels Estats Units, juntament amb icones com la bandera i l' escut. La seva cara és la que apareix a la moneda i el bitllet d'un dòlar, així com en la moneda d'un quart de dòlar i en els segells postals. De fet, la seva cara ha estat més utilitzada que la suma de tots els estatunidencs il·lustres junts, incloent-hi Abraham Lincoln i Benjamin Franklin.

La seva cara també és una de les cares representades al monument al Mont Rushmore, un dels llocs més populars dels Estats Units. El Monument a Washington a Alexandría és commemoratiu al seu honor com a primer president dels Estats Units i líder del revolucionari Exèrcit Continental. El 1884, el monument va esdevenir l'estructura més alta del món, fins que es va construir la Torre Eiffel el 1889. El The George Washington Masonic National Memorial fou construït entre 1922 i 1932 per les contribucions voluntàries dels 52 òrgans de govern maçons dels Estats Units.

Moltes coses s'han anomenat en honor a Washington. La capital, Washington districte de Colúmbia, l'estat de Washington, que és l'únic que pren el nom en honor d'un estatunidenc (la resta que porten noms de persones, Maryland, Virgínia, Carolina del Nord, Carolina del Sud i Geòrgia deuen el seu nom a reis britànics i Pennsilvània i Delaware a súbdits britànics). A més a més, hi ha diverses universitats que porten el nom de Washington com la Universitat George Washington, la Universitat de Washington a Seattle o la Universitat Washington a Saint Louis. A més a més, un gran nombre de ciutats tenen algun carrer dedicat a la seva persona.

La seva transcendència va més enllà de les fronteres dels Estats Units, ja que Londres, just davant de la National Gallery a Trafalgar Square, acull una estàtua de peu de Washington, una de les 22 rèpliques de bronze existents que fou regalada a l'imperi britànic.

Els registres contemporanis, que utilitzaven el calendari julià, van datar el seu naixement l'11 de febrer de 1731. Les condicions de l'acte de 1750 del calendari (nou estil), implementat el 1753, van alterar el mètode oficial britànic de datar al calendari gregorià amb el començament de l'any l'1 de gener (que era el 25 de març). Aquests canvis van alterar les dates que van ser mogudes 11 dies endavant, i per aquells entre l'1 de gener i el 25 de març, l'avançament d'un any. Per a una explicació més detallada vegeu aquest enllaç a un article de la revista Ancestry

Bibliografia

Freeman, Douglas Southall. George Washington A Biography (en anglès). 7 volums. Nova York: Charles Scribner's and Sons, 1948.

Lengel, Edward G. General George Washington: A Military Life. Nova York: Random House, 2005. ISBN 1-4000-6081-8.

# data[].attributes.body
He was the third president of the United States of America, holding office between 1801 and 1809. He is considered one of the founding fathers of the nation.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Thomas Jefferson (Shadwell, Virgínia, 13 d'abril de 1743 - Charlottesville, Virgínia, 4 de juliol de 1826) va ser el tercer president dels Estats Units d'Amèrica, ocupant el càrrec entre 1801 i 1809. Se'l considera un dels pares fundadors de la nació.

La seva eminència ve donada perquè va ser el principal autor de la Declaració d'Independència dels Estats Units de 1776. Jefferson va ser un dels Pares Fundadors més influents, conegut per la seva promoció dels ideals del republicanisme als Estats Units. Va anticipar la visió d'uns Estats Units d'Amèrica com un gran "imperi de la llibertat" que promogués la democràcia i la lluita contra l' imperialisme britànic.

Els principals esdeveniments que van tenir lloc durant la seva presidència inclouen la compra de la Louisiana ( 1803) i l' expedició de Lewis i Clark ( 1804 - 1806), així com l'escalada de tensions amb la Gran Bretanya i França, que van conduir a la guerra amb Gran Bretanya el 1812, després de deixar el càrrec.

Com a filòsof polític, Jefferson era un home de la Il·lustració i coneixia a molts líders intel·lectuals de la Gran Bretanya i França. Idealitzava al petit agricultor propietari independent com a exemple de virtuts republicanes, desconfiava de les ciutats i dels financers, afavorí els drets dels Estats i un govern federal estrictament limitat. Jefferson va donar suport la separació d'Església i Estat i va ser l'autor de l' Estatut per a la Llibertat Religiosa de Virgínia ( 1779, 1786). Va ser l' epònim de la democràcia jeffersoniana i líder i cofundador al costat de James Madison del Partit Demòcrata-Republicà, que va dominar la política nord-americana durant 25 anys. Jefferson va ser el governador de Virgínia durant la Guerra d'Independència ( 1779 - 1781), el primer Secretari d'Estat ( 1789 - 1793) i segon Vicepresident dels Estats Units ( 1797 - 1801).

Un erudit i polímata, Jefferson es consagrarà, entre altres coses, com un horticultor, líder polític, arquitecte, arqueòleg, paleontòleg, músic, inventor i fundador de la Universitat de Virgínia, declarada per la UNESCO Patrimoni de la Humanitat a 1987. Quan el president John F. Kennedy va donar la benvinguda als 49 guanyadors del Premi Nobel a la Casa Blanca el 1962, va dir: "Crec que aquesta és la col·lecció més extraordinària de talent i del saber humà que mai s'hagi reunit a la Casa Blanca - amb la possible excepció de quan Thomas Jefferson sopava sol ". Fins ara, Jefferson és l'únic president que ha servit dos mandats i no li ha estat vetada ni una sola resolució pel Congrés. Va morir el 4 de juliol de 1826, coincidint amb el 50 aniversari de la Declaració d'Independència i unes hores abans que el seu predecessor, rival electoral i amic John Adams.

Jefferson ha estat constantment qualificat pels experts com un dels més grans Presidents dels Estats Units.

Thomas Jefferson va néixer a Shadwell ( Virgínia) el 13 d'abril de 1743, en el si d'una família acomodada. Va ser el tercer de deu fills (dos dels quals van néixer morts) del matrimoni format per Peter Jefferson i Jane Randolph, amos d'una plantació que portava el nom de la ciutat. La seva mare, Jane Randolph, era filla d'Isham Randolph, un capità de vaixell i antic latifundista, cosí germà de Peyton Randolph, descendent de l'aristocràcia anglesa i escocesa. El pare de Jefferson, Peter Jefferson, era un hisendat i agrimensor del comtat de Albemarle ( Virgínia). Ell era, possiblement, d'origen gal·lès, encara que això no està clar. Quan el coronel William Randolph, un vell amic de Peter Jefferson, va morir a 1745, Peter va assumir la marmessoria i la càrrega dels béns personals de William Randolph a Tuckahoe (Virgínia), així com al seu petit fill, Thomas Mann Randolph, Jr aquest mateix any, els Jefferson es van traslladar a Tuckahoe on romandrien durant els pròxims set anys abans de tornar a la seva llar a Albemarle. Peter Jefferson va ser nomenat coronel de la província, una posició important en aquest moment.

El 1760, a l'edat de 16 anys, va entrar al College of William & Mary a Williamsburg. Es va matricular a l'escola de filosofia i va estudiar matemàtiques, metafísica i filosofia amb el professor William Small, qui va introduir a Jefferson en els escrits dels empiristes britànics, com John Locke, Francis Bacon i Isaac Newton (Jefferson els va nomenar "els tres millors homes que el món mai hagi creat"). També va perfeccionar el seu francès, portava el seu llibre de gramàtica grega allà on fos, practicava el violí i llegia a Tàcit i Homer. Com a gran i diligent estudiant, Jefferson mostrava una àvida curiositat en tots els camps i, d'acord amb la tradició familiar, estudiava unes quinze hores al dia. El seu amic més proper de la universitat, John Page de Rosewell, contava que Jefferson "podia desempallegar-se dels seus amics més estimats per volar als seus estudis".

A la universitat, Jefferson era membre d'una organització secreta anomenada la FHC Society. Allà es va allotjar a l'edifici conegut avui com l'Edifici de Sir Christopher Wren, assistint als àpats comunals al Gran Saló i també a les oracions a la Capella Wren al matí i a la tarda. Jefferson assistia sovint a les luxoses festes del Governador Reial Francis Fauquier, on tocava el violí i on també va desenvolupar una primerenca afició pels vins. Després de graduar-se el 1762 amb alts honors, va passar la prova amb el professor de dret George Wythe que li va permetre ser admès com a advocat de Virgínia l'any 1767.

L' 1 d'octubre de 1765, la major de les germanes de Jefferson, Jane, va morir a l'edat de 25 anys. Jefferson va caure en un període de dol rigorós, estant ja capficat per l'absència de les seves altres germanes, Mary, que havia estat casada durant diversos anys amb Thomas Bolling, i Martha, qui s'havia casat a principis de juliol amb Dabney Carr Ambdues s'havien traslladat a les residències dels seus marits, deixant a casa els seus germans menors Elizabeth, Lucy i els dos nens petits. Jefferson no va trobar consol en la presència de les seves altres germanes, ja que no li facilitaven el mateix estímul intel·lectual que li havien donat les seves germanes grans.

Jefferson portava molts casos com advocat en la Virgínia colonial, sent la llista de més d'un centenar de casos anuals entre 1768 i 1773 al Tribunal General tot sol, sense deixar de participar com advocat en altres centenars de casos. Jefferson va tenir com a clients a membres de les famílies de l'elit de Virgínia, inclosos els membres de la família de la seva mare, els Randolph.

Monticello

L'any 1768 Thomas Jefferson va començar la construcció de Monticello, una mansió neoclàssica. Des de la seva infància, Jefferson sempre havia volgut construir una casa bonica al cim d'una muntanya a la vista de Shadwell. Jefferson es va endeutar enormement a Monticello, gastant generosament amb la finalitat de crear un ambient neoclàssic basat en el seu estudi de l'arquitecte Andrea Palladio.

Monticello va ser també la plantació d' esclaus de Thomas Jefferson. Al llarg d'un llarg període de setanta anys, Thomas Jefferson va tenir la propietat de més de 600 esclaus. Molts dels esclaus en la plantació de Monticello es van casar entre si i van tenir nens. Jefferson només va pagar a alguns dels seus esclaus de confiança en llocs importants o per realitzar tasques difícils com la neteja de xemeneies i banys. Registres fragmentaris indiquen una vida espiritual rica en els barracons dels esclaus de Monticello, que van incorporar tant les tradicions cristianes com les africanes. Encara que no hi ha constància que Jefferson encarregués a esclaus l'aprenentatge de gramàtica, diversos homes esclavitzats a Monticello sabien llegir i escriure.

En el testament final que va redactar Jefferson, demanava als seus hereus que alliberessin a tots els esclaus que encara li quedaven. Però degut als problemes financers de la família no es va poder complir.

A més de practicar l'advocacia, Jefferson va representar el comtat de Albemarle a la Cambra de Ciutadans (House of Burgesses) de Virgínia a partir de 1769. Després de l'aprovació de les Lleis intolerables pel Parlament britànic el 1774, va escriure una sèrie de resolucions en contra d'aquesta legislació, que es van ampliar en la seva obra titulada "Una vista resumida dels Drets de l'Amèrica britànica", la seva primera obra publicada. La crítica a les Lleis Intolerables s'havia centrat en qüestions legals i constitucionals, però Jefferson va oferir la idea radical que els colons tenien el dret natural a governar-se per si sols. Jefferson va sostenir també que el Parlament era el legislador de la Gran Bretanya sols i no tenia autoritat legislativa a les colònies. El document està destinat a servir com instruccions per a la delegació de Virgínia al Primer Congrés Continental, però les idees de Jefferson van demostrar ser massa radicals per a aquest òrgan. No obstant això, el fulletó contribuí a crear el marc teòric de la independència americana i va marcar a Jefferson com un dels més reflexius portaveus dels patriotes.

Thomas Jefferson va ser nomenat el juny de 1775 delegat per Virgínia per al Segon Congrés Continental, poc després de l'esclat de la Guerra d'Independència dels Estats Units.

El Segon Congrés Continental es va reunir per primera vegada a Filadèlfia el 10 de maig de 1775, amb molts dels 56 delegats que van assistir al Primer Congrés, entre ells el president ( Peyton Randolph) i el secretari ( Charles Thomson). També hi va haver notables incorporacions com Benjamin Franklin de Pennsilvània i John Hancock de Massachusetts.

Dues setmanes després de l'inici de les sessions, Peyton Randolph va ser cridat de tornada a Virgínia per presidir la Cambra dels Ciutadans i va ser reemplaçat per Thomas Jefferson, que es va incorporar al Congrés diverses setmanes més tard.

Aquesta comissió va sol·licitar a Jefferson que redactés un primer esborrany per a la declaració, probablement a causa de la reputació que aquest tenia com a escriptor. Aquest tipus de peticions era normal en aquella època i ningú pensava que es tractava d'un encàrrec de gran responsabilitat. Jefferson va realitzar un esborrany de la declaració després de consultar amb altres membres de la comissió, prenent com a referència la seva pròpia proposta per a la Constitució de Virgínia i també l'esborrany que va escriure George Mason per la Declaració de Drets de Virgínia, entre altres fonts.

Un cop acabat, Jefferson va ensenyar el primer esborrany al comitè dels cinc, que van introduir alguns canvis al document per, a continuació, presentar-lo al Congrés el 28 de juny de 1776. El títol del document era "A Declaration by the Representatives of the United States of America, in General Congress assembled" ("Declaració dels representants dels Estats Units d'Amèrica reunits en Congrés General").

Dues setmanes després, el 19 de juliol, el Congrés va votar una resolució per crear una versió final de la Declaració que va ser impresa en pergamí perquè fos signada per tots els membres del Congrés. Això es va aconseguir el 2 d'agost de 1776.

Jefferson va romandre a Filadèlfia fins al 2 de setembre de 1776, quan el seu successor al Congrés va arribar a la ciutat i ell va renunciar al seu escó per tornar a Virgínia.

Legislador estatal

Al setembre de 1776, Jefferson va tornar a Virgínia i va ser elegit per a la nova assemblea estatal. Durant el seu mandat a la Cambra, Jefferson va proposar la reforma i actualització del sistema de lleis de Virgínia per reflectir la seva nova condició d'Estat democràtic. Va redactar 126 projectes de llei en tres anys, incloses les lleis per abolir la primogenitura, establir la llibertat de religió i agilitzar el sistema judicial. L'any 1778, el "Projecte de Llei per a la difusió general de coneixements" presentat per Jefferson, va conduir a diverses reformes acadèmiques en la seva, inclòs el sistema electiu d'estudi (el primer d'una universitat nord-americana).

Jefferson va proposar també un projecte de llei en el legislatiu estatal per eliminar la pena capital per a tots els delictes, excepte l' assassinat i la traïció. El seu esforç per reformar la llei de la pena de mort va ser derrotat per un sol vot i delictes com la violació van seguir sent castigats amb la mort a Virgínia fins a la dècada de 1960. Ell va aconseguir fer aprovar una llei que prohibís la importació d' esclaus, però no l' esclavitud en si mateixa.

Jefferson va ser governador del nou Estat de Virgínia des de 1779 fins a 1781. Com a governador, va supervisar el trasllat de la capital de l'Estat de Williamsburg (Virgínia) a Richmond el 1780, durant la Guerra d'Independència.

Durant el seu mandat, les tropes britàniques van envair Virgínia en dues ocasions diferents. El desembre de 1780, el general Benedict Arnold, sota les ordres de Henry Clinton, va dirigir una força de 1.600 soldats cap Virgínia i es va apoderar de la capital de l'Estat, Richmond, per sorpresa. A continuació va llançar una campanya llampec al llarg de tot l'Estat, destruint totes les cases de subministraments, fundicions i fàbriques. D'una banda, aquesta acció va deixar fora de servei a la milícia de Virgínia, però al mateix temps Arnold es va veure obligat a retirar-se a la ciutat costanera de Portsmouth per rebre reforços o bé ser evacuat.

Aquests reforços van arribar el 20 de maig de 1781, quan el general Cornwallis va entrar a Virgínia travessant la frontera des del sud amb un exèrcit de quatre mil homes. La seva entrada a Virgínia va ser gairebé triomfal, primer unificà les forces britàniques, anteriorment sota el comandament de Phillips i Benedict Arnold, després hi establí el seu quarter general i va començar el seu pla per sotmetre l'Estat.

Mentrestant, Thomas Jefferson, juntament amb altres dirigents de Virgínia, van estar prop de ser capturats el juny de 1781 pel coronell Banastre Tarleton, que estava al comandament de la cavalleria de l' exèrcit britànic. Tarleton va dur a terme diverses batudes a Virgínia, com a Charlottesville, per intentar capturar Thomas Jefferson i danyar tot el possible l'assemblea de Virgínia. L'atac va ser parcialment frustrat, ja que un genet anomenat Jack Jouett recórrer 40 milles a cavall de nit per advertir Jefferson i els legisladors de l'atac que pretenia dur a terme Tarleton. Tots els legisladors, menys set, van escapar, però Tarleton va destruir armes i municions i va aconseguir el seu objectiu de dispersar l'Assemblea constituïda de Virgínia.

Aquesta actuació va suposar la desaprovació pública de Thomas Jefferson i retardar les seves perspectives de futur polític. Poc temps després va ser acusat de no haver fet prou per garantir la seguretat de la ciutat de Richmond, encara que una comissió d'investigació designada per resoldre la controvèrsia el va exonerar de tots els càrrecs. Tot i això, no va tornar a ser elegit per cap lloc de l'Assemblea de Virgínia. No obstant això, sí que va ser nomenat per la legislatura de l'Estat com a congressista a 1783.

Jefferson també va recomanar la creació de la Comissió dels Estats, que pretenia funcionar com el braç executiu del Congrés, quan el Congrés no estava en sessió.

Va deixar el Congrés quan va ser elegit ministre plenipotenciari el 7 de maig de 1784, convertint-se en ambaixador a França el 1785.

Com que Jefferson va estar servint com a ambaixador a França des de 1785 fins a 1789, no va poder assistir a la Convenció constitucional de Filadèlfia. En general va recolzar la nova Constitució tot i la manca d'una carta de drets, mantenint-se informat dels debats per la seva correspondència amb James Madison.

Durant la seva estada a París, va viure en una casa dels Camps Elisis. Va passar gran part del seu temps explorant els llocs d'interès arquitectònic de la ciutat, així com gaudint de les belles arts que París oferia. Es va convertir en un favorit en la cultura dels salons i era un convidat freqüent de molts dels personatges més prominents de la ciutat. Ell i les seves filles van estar acompanyats per dos esclaus de la família Hemings de Monticello. Jefferson va pagar perquè James Hemings fos entrenat com un xef francès (més tard Hemings acompanyar Jefferson com a cap de cuina quan era a Filadèlfia). Sally Hemings, germana de James, havia acompanyat la filla menor de Jefferson a l'exterior. Alguns especulen que Jefferson hauria pogut començar una relació a llarg termini amb Sally Hemings a París Els Hemings van aprendre el francès durant la seva estada a la ciutat.

De 1784 a 1785, Jefferson va ser un dels arquitectes de les intenses relacions comercials entre els Estats Units i el Regne de Prússia. L'ambaixador de Prússia Friedrich Wilhelm von Thulemeyer i John Adams, tots dos residents a La Haia, i Benjamin Franklin des de París, també van participar en l'establiment d'aquestes relacions.

Malgrat les seves nombroses amistats amb l'elit social i la noblesa, quan la Revolució Francesa va començar a 1789, Jefferson es va posar del costat dels revolucionaris.

Després de tornar de França, Jefferson va ser el primer Secretari d'Estat de George Washington ( 1790 - 1793). Jefferson i Alexander Hamilton van començar a discutir sobre la política fiscal nacional, especialment el finançament dels deutes de la guerra. Hamilton creia que els deutes havien de ser igualment compartits per tots i Jefferson que cada Estat havia de ser responsable del seu propi deute (Virgínia no havia acumulat molt de deute durant la Revolució). En el combat amb els federalistes, Jefferson va arribar a equiparar a Hamilton i la resta dels seus seguidors conservadors amb els monàrquics, que amenaçaven de soscavar el republicanisme.

En 1792 Jefferson i James Madison van fundar i dirigir el Partit Demòcrata-Republicà. Va treballar amb Madison i el seu director de campanya de John J. Beckley per construir una xarxa nacional d'aliats republicans que els permetés combatre els federalistes a tot el país.

Jefferson va recolzar fermament França contra Gran Bretanya quan va esclatar la guerra entre les dues nacions en 1793. L'arribada a 1793 d'un nou i agressiu ambaixador francès, Edmond-Charles Genet, va causar una crisi amb el Secretari d'Estat. Jefferson contemplà com Genet va intentar rompre la neutralitat americana, manipular l'opinió pública, fins i tot atraure la gent en contra de Washington, projectes que va ajudar a frustrar. Segons Schachner, Jefferson creia que l'èxit polític del país depenia de l'èxit de l'exèrcit francès a Europa:

Jefferson encara s'aferrava a les seves simpaties amb França i esperava l'èxit de les seves armes a l'estranger i un pacte cordial amb ells a casa. Tenia por que una derrota francesa en els camps de batalla europeus donés "una força meravellosa als nostres autòcrates i sens dubte afectaria el to de l'administració del nostre govern. De fet, em temo que si aquest estiu fos desastrós per als francesos, això apagaria l'energia del republicanisme al nostre nou Congrés, del qual jo havia esperat tant la reforma".

A finals de 1793 Jefferson es va retirar a Monticello, on va continuar orquestrant l'oposició a Hamilton i Washington. No obstant això, el Tractat Jay de 1794, auspiciat per Hamilton, va portar la pau i el comerç amb Gran Bretanya, mentre que Madison, amb un fort suport de Jefferson, volia, diu Miller, "estrangular l'antiga metròpoli" sense anar a la guerra. "Es va convertir en un acte de fe entre els republicans, que les armes comercials serien suficients perquè la Gran Bretanya s'avingués als termes que els Estats Units optessin per dictar".

El candidat presidencial demòcrata-republicà Jefferson va perdre les eleccions de 1796 davant seu amic i llavors vicepresident John Adams, però va obtenir suficients vots electorals per convertir-se en vicepresident ( 1797 - 1801). En l'exercici d'aquest càrrec, va escriure un manual de procediment parlamentari, però d'altra banda va evitar anar al Senat.

Amb la Quasi-Guerra en marxa, una guerra naval no declarada amb França, els federalistes al comandament de John Adams van començar a construir la Marina i a reclutar l' exèrcit, la qual cosa els va obligar a implantar nous impostos tot preparant-se per a la guerra i, a la fi, promulgar les Actes de Sedició i Estrangers de 1798. Jefferson va interpretar la nova legislació de Sedició i Estrangers com un esforç per suprimir els demòcrates republicans en comptes dels estrangers perillosos i, de fet, van ser utilitzats per atacar al seu partit, amb els atacs més notables procedents de Matthew Lió, un representant de Vermont. Jefferson i Madison van reunir el suport per escrit de forma anònima en les Resolucions de Kentucky i Virgínia, on van declarar que el Govern federal no tenia dret a exercir competències que no hagin estat expressament delegades pels Estats. En les resolucions s'entén que, si el Govern federal assumís aquestes facultats, els seus actes podrien ser anul·lats per un Estat. Les resolucions que es van presentar van ser les primeres declaracions de la teoria dels drets dels estats, que més tard va conduir als conceptes de nul·litat i interposició.

No obstant això, la victòria de Jefferson sobre el federalista John Adams en l'elecció general va ser ridiculitzada en el seu moment, perquè el Col·legi Electoral va ser creat en virtut a un compromís de tres cinquenes parts de la Convenció de Filadèlfia, que va fer que el nombre d'electors dels Estats del sud estigués inflat a causa de l'esclavitud, el que significa que dotze dels vots electorals de Jefferson -el seu marge de victòria- s'havia derivat de la ciutadania a la qual se li negava el dret al vot. Després de la seva elecció el 1800, Jefferson va ser ridiculitzat com el "president negre", pels crítics com el Mercury and New-England Palladium of Boston per escrit el 20 de gener de 1801, on deien que Jefferson havia tingut el desvergonyiment de celebrar la seva elecció com una victòria per a la democràcia, quan havia guanyat "el temple de la llibertat sobre les espatlles dels esclaus".

Durant la presidència de Jefferson, molts impostos federals van ser derogats, i ell va intentar basar la seva política econòmica principalment en els ingressos duaners. Indultar persones que havien estat empresonades sota les Actes de Sedició i Estrangers de 1798, aprovades en el mandat de John Adams, sota l'argument que eren inconstitucionals. Es va derogar la Llei Judicial de 1801 i va expulsar molts dels " jutges de mitjanit" d'Adams. Va començar i va guanyar la Guerra de Trípoli ( 1801 - 1805), primera guerra significativa a l'exterior dels Estats Units, i va establir l' Acadèmia Militar dels Estats Units a West Point el 1802.

Compra de Louisiana

L'any 1803, malgrat els seus dubtes sobre la constitucionalitat de la facultat del Congrés per comprar terres, Jefferson va efectuar la compra de Louisiana a França, duplicant la mida dels Estats Units. El terreny adquirit d'aquesta manera va ascendir al 23% dels Estats Units avui. D'uns 2.100.000 km², comprenia els actuals estats d' Arkansas, Missouri, Iowa, la zona de Minnesota a l'est del riu Mississipí, Dakota del Nord, Dakota del Sud, Nebraska, Oklahoma, la major part de Kansas, zones de Montana, Wyoming, el territori de Colorado a l'est de les muntanyes Rocoses i el de Louisiana a l'est del riu Mississipí, amb la ciutat de Nova Orleans inclosa.

La regió de Louisiana havia estat ocupada per França al començament del segle xviii . El Tractat de París (1763), que va posar fi a la guerra dels Set Anys, va establir que la zona oriental del Mississipí fos cedida a Gran Bretanya, alhora que ratificava el Tractat de Fontainebleau pel qual França va cedir la resta de Louisiana a Espanya en compensació per la pèrdua de Florida. El 1800 aquest territori va tornar a la sobirania francesa pel tercer tractat de Sant Ildefons. El 1802, però, es van produir dos fets que el president Thomas Jefferson va considerar hostils per als interessos dels Estats Units: l'enviament de tropes franceses a Nova Orleans i a l'illa de Santo Domingo per reprimir revoltes que havien esclatat en aquests territoris, i la supressió del dret de dipòsit, privilegi acordat temps enrere amb els comerciants nord-americans per guardar mercaderies a Nova Orleans fins al seu transbord. Jefferson va enviar James Monroe a París per col·laborar amb el ministre plenipotenciari a França, Robert R. Livingston, en l'intent de realitzar una de les quatre possibilitats següents: la compra de la Florida oriental i occidental i de Nova Orleans; l'adquisició només de Nova Orleans, la compra del territori a la vora del riu Mississipí per construir un port nord-americà o bé l'adquisició a perpetuïtat dels drets de navegació i emmagatzematge.

En el moment de la compra, Jefferson va ser interpel·lat sobre la constitucionalitat de l'adquisició de territoris per no afegir una nova esmena a la Constitució nord-americana que li donés cobertura legal. Tanmateix, l'adquisició de Louisiana va ser ratificada pel Senat dels Estats Units en forma de tractat.

L'any 1804, la compra de Louisiana va despertar un gran interès per part de la població a expandir cap a la costa oest. Unes poques setmanes després de realitzar la compra, el president Thomas Jefferson, convençut de la necessitat d'expansió del país cap a l'oest, va efectuar les gestions perquè el Congrés assignés 2.500 dòlars per organitzar una expedició cap a aquest territori.

L'expedició pren el nom dels exploradors que la van liderar: Meriwether Lewis i William Clark.

Jefferson va triar al capità Meriwether Lewis per dirigir l'expedició, que posteriorment es va denominar Cos de Descobriment ( Corps of Discovery). William Clark es va ocupar de la confecció de mapes, la gestió de la logística i els subministraments, així mateix es va encarregar de la identificació i classificació de plantes i d'animals autòctons.

El 1807, l'exvicepresident, Aaron Burr, va ser jutjat per traïció per ordre de Jefferson, però va ser absolt. Durant el judici el jutge president John Marshall va citar Jefferson, qui va invocar el privilegi executiu i va afirmar que com a president no havia de complir. Quan Marshall va sostenir que la Constitució no preveu que el president sigui cap excepció a l'hora d'obeir una ordre judicial, Jefferson es va fer enrere.

La reputació de Jefferson va ser danyada per l' Acta d'Embargament de 1807, que va ser ineficaç i va ser derogada al final del seu segon mandat.

El 1803, el president Jefferson va convertir en llei un projecte perquè els negres fossin exclosos de treballar al correu dels EUA L'historiador John Hope Franklin va anomenar aquesta firma com "una expressió de desconfiança gratuïta cap als negres lliures que no havien fet res per merèixer-la".

El 3 de març de 1807, Jefferson va signar un projecte de llei contra la importació il·legal d'esclaus als Estats Units.

El retrat de Jefferson
a la moneda de cinc cents (nickel)

1938-2004

2005

2006

# data[].attributes.attachment_link.description
Thomas Jefferson (Shadwell, Virgínia, 13 d'abril de 1743 - Charlottesville, Virgínia, 4 de juliol de 1826) va ser el tercer president dels Estats Units d'Amèrica, ocupant el càrrec entre 1801 i 1809. Se'l considera un dels pares fundadors de la nació.

# data[].attributes.body
He was president of the United States from 1825 to 1829.

# data[].attributes.attachment_link.description
George Washington · John Adams · Thomas Jefferson · James Madison · James Monroe · John Quincy Adams · Andrew Jackson · Martin Van Buren · William Henry Harrison · John Tyler · James K. Polk · Zachary Taylor · Millard Fillmore · Franklin Pierce · James Buchanan · Abraham Lincoln · Andrew Johnson · Ulysses S.

# data[].attributes.body
He was a soldier, a politician, and the ninth president of the United States. He was the first president of the United States to die during his tenure, which lasted only thirty days; the shortest term of a president of the United States.

# data[].attributes.attachment_link.description
William Henry Harrison ( 9 de febrer del 1773 - 4 d'abril del 1841), també conegut com a Old Tippecanoe ) va ser un soldat, un polític i el novè president dels Estats Units. Va ser el primer president dels Estats Units en morir durant el seu mandat, que va durar només trenta dies; el mandat més curt d'un president dels Estats Units.

# data[].attributes.body
He was the eleventh president of the United States, from March 4, 1845, to March 4, 1849. Although Polk was born in North Carolina, he spent most of his life in Tennessee, a state he represented in the House. of Representatives of the United States by the Democratic Party

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
James Knox Polk ( pronunciació en anglès: ˈpoːk; 2 de novembre de 1795, Pineville, Carolina del Nord, EUA - 15 de juny de 1849, Nashville, Tennessee) fou l'onzè president dels Estats Units, del 4 de març de 1845 fins al 4 de març de 1849. Tot i que Polk nasqué a Carolina del Nord, passà la major part de la seva vida a Tennessee, estat que representà a la Cambra de Representants dels Estats Units pel Partit Demòcrata (1835-1839) i del qual fou governador (1839-1841) abans d'esdevenir president.

Ferm partidari d' Andrew Jackson, Polk fou el darrer president "fort" d'abans de la Guerra de Secessió. Destaquen els èxits de Polk en política exterior. Va amenaçar de guerra al Regne Unit i aleshores es va fer enrere i va dividir la propietat del Nord-oest Pacífic amb el Regne Unit. Polk és encara més famós per dirigir amb èxit la Guerra entre els Estats Units i Mèxic. Va abaixar els aranzels i va establir un sistema financer que va durar fins al 1913. Fou un candidat el 1844 que va ser nominat de forma inesperada, i fou el primer president que no va optar a la primera reelecció. Va morir de còlera tres mesos després de finalitzar el seu mandat.

# data[].attributes.attachment_link.description
James Knox Polk ( pronunciació en anglès: ˈpoːk; 2 de novembre de 1795, Pineville, Carolina del Nord, EUA - 15 de juny de 1849, Nashville, Tennessee) fou l'onzè president dels Estats Units, del 4 de març de 1845 fins al 4 de març de 1849.

# data[].attributes.body
He was the thirteenth president of the United States. He ruled from 1850 to 1853, and the last member of the Whig Party to hold this office.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Millard Fillmore (pronunciat /ˈmɪlɚd ˈfɪlmɔər/; 7 de gener del 1800 - 8 de març del 1874) va ser el tretzè president dels Estats Units. Va governar des del 1850 fins al 1853, i l'últim membre del Partit Whig en ostentar aquest càrrec. En succeir Zachary Taylor, que havia mort del que es creu que fou una gastroenteritis aguda o una hipertèrmia, va ser el segon vicepresident en assumir el càrrec després de la mort d'un president vigent. Fillmore no va ser mai elegit president; després d'acabar el mandat de Taylor, no va aconseguir la nominació per la presidència dels Whigs a l'elecció del 1852 i, quatre anys més tard, a les eleccions del 1856, va tornar a perdre la nominació com a candidat dels Whigs i el Partit Know Nothing.

Malgrat que no era esclavista, va vetar les lleis abolicionistes per mirar de portar la pau entre els diferents estats. La seva política exterior va estar marcada per la diplomàcia comercial amb el Japó, entrada dels mercats asiàtics i clau en l'expansió pacífica dels americans.

# data[].attributes.attachment_link.description
Millard Fillmore (pronunciat /ˈmɪlɚd ˈfɪlmɔər/; 7 de gener del 1800 - 8 de març del 1874) va ser el tretzè president dels Estats Units. Va governar des del 1850 fins al 1853, i l'últim membre del Partit Whig en ostentar aquest càrrec.

# data[].attributes.body
He was the fourteenth president of the United States. He previously served as a lawyer and was a member of Congress and a U.S. senator.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Franklin Pierce ( Hillsborough, Nou Hampshire, 23 de novembre de 1804 - Concord (Nou Hampshire), 8 d'octubre de 1869) fou el catorzè president dels Estats Units. Anteriorment actuà d'advocat fou membre del Congrés i senador dels Estats Units.

Franklin Pierce va arribar a ser president dels Estats Units de manera inesperada; l'any 1852 el Partit Demòcrata pensava que perdria les següents eleccions presidencials. Quan es va reunir la Convenció Nacional del partit per elegir el candidat presidencial, hi havia si més no quatre dirigents demòcrates importants que lluitaven per ser el candidat i evitar la "previsible" derrota electoral del partit. El partit estava tan dividit entre aquests precandidats que van haver de realitzar-se diverses rondes de votació perquè no n'hi havia cap que reunís la majoria absoluta necessària per ser proclamat guanyador. Enfront d'aquesta situació d'estancament, els dirigents demòcrates decidiren elegir un polític molt poc conegut perquè fos el candidat de consens. Així que a la votació número 49 la convenció elegí candidat el gairebé desconegut Franklin Pierce, que es va convertir en un "cavall fosc" (en l'argot polític estatunidenc es diu així un candidat inesperat, algú que ningú no s'esperava que fos el candidat però que és nomenat com a tal per un compromís de consens en el qual els aspirants fortes han de renunciar a les seves aspiracions).

Mentrestant el Partit Whig, que estava en el poder per a aquest moment, també va tenir una competència interna renyida per elegir el seu candidat presidencial. En la Convenció Nacional del Partit Whig el general Winfield Scott va guanyar la candidatura presidencial en la votació número 53; Scott va obtenir els vots de 159 delegats contra els 133 que va obtenir el seu rival, Millard Fillmore (que era el president de la nació per a aquest moment i que aspirava a la reelecció). Scott era un heroi de la intervenció estatunidenca a Mèxic (que es va barallar entre 1845 i 1848).

Hi havia uns altres dos candidats presidencials: Jorn Parker Hale, que era candidat del petit Partit del terra lliure; i Daniel Webster, que era un dissident del Partit Whig.

El programa electoral del Partit Whig era molt semblant al programa del Partit Demòcrata dels Estats Units; així que la competència es va limitar a una lluita entre les personalitats dels dos candidats principals (Pierce i Scott). Però la reputació d'enemic de l'esclavitud dels negres que tenia Scott li va fer perdre vots entre els whigs dels estats del sud; mentre que el programa favorable a l'esclavitud del seu partit li va fer perdre vots entre els whigs del nord, i tot això va beneficiar Pierce. A més, la condició d'heroi de la guerra contra los mexicans de Scott va ser compensada pel fet que Pierce també s'havia barallat en aquella guerra amb el rang de general de brigada (precisament sota les ordres de Scott).

En les eleccions celebrades el 2 de novembre de 1852, Pierce va obtenir 1.607.510 vots populars equivalents al 50,84% dels vots; mentre que Scott va obtenir 1.386.942 vots populars, que equivalien al 43,87% dels vots; Parker Hale va treure 155.210 vots, equivalents al 4,91%; i Webster va obtenir 6.994 vots, que representaven un 0,2% del total. En el col·legi electoral Pierce va obtenir 254 electors contra 42 de Scott i cap per als altres candidats; així que Pierce va guanyar l'elecció i se va convertir en president electe.

# data[].attributes.attachment_link.description
Franklin Pierce ( Hillsborough, Nou Hampshire, 23 de novembre de 1804 - Concord (Nou Hampshire), 8 d'octubre de 1869) fou el catorzè president dels Estats Units. Anteriorment actuà d'advocat fou membre del Congrés i senador dels Estats Units.

# data[].attributes.body
He was the 16th President of the United States (1861-1865).

Lincoln led the United States during the Civil War. At the same time, it abolished slavery, strengthened the federal government, and modernized the economy.

Some curious fact that I have discovered is that homosexuality is speculated due to some poems he wrote, he never studied at any school and was captain in the Black Hawk War at the age of 23.

# data[].attributes.body
He was the 17th President of the United States (1865-1869).

Johnson was concerned about starting to rebuild states that had separated from the union, but he met with opposition from the Republican majority in Congress and was impeached.

Andrew Johnson is said to have been the worst President in the entire United States. Also in his mandate it is believed that the creation of the famous Ku Klux Klan arose.

# data[].attributes.body
He was the 18th President of the United States (1869-1877).

Upon assuming the presidency, he worked with radical Republicans during Union Reconstruction while dealing with corruption in his administration.

Investing, I know that he liked riding a lot and that he was a general in the Army after Lincoln's death.

# data[].attributes.body
He was the 20th President of the United States (1881-1881).
His presidency is the second shortest in United States history, after that of William Henry Harrison, lasting only six months and fifteen days.

I cannot provide much information since this president had the bad luck of being the second president of the United States assassinated, having Abraham Lincoln as his predecessor.

# data[].attributes.body
He was the 21th President of the United States (1881-1885).
Garfield was mortally wounded by Charles J. Guiteau on July 2, 1881, but did not die until September 19, at which time Arthur became president, a position he held until March 4, 1885.

I can't find any interesting facts about this president, only that he was the Vice President of the previous term.

# data[].attributes.body
He was the 22th President of the United States (1885-1889).
His admirers praised his mandate for his honesty, independent judgment, and adherence to the principles of liberalism and free trade. Furthermore, he is considered the most popular president among all those who inhabited the White House between Lincoln and Theodore Roosevelt.

He was the only president with two non-consecutive terms, as my relatives explained to me.

# data[].attributes.body
He was the 23th President of the United States (1889-1893).

He is the only one who has been preceded and succeeded by the same person: the Democrat Grover Cleveland.

My mother, who studied history of the United States when she was there, told me that they called him little Ben because of his short stature.

# data[].attributes.body
He was the 24th President of the United States (1893-1897).
He is criticized for the overload that his second term apparently suffered due to a serious economic crisis and the loss of control of the Democratic Party vis-à-vis its agrarian branches.

# data[].attributes.body
He was the 25th President of the United States (1897-1901).
In his candidacy for the presidential elections of 1896 he promoted pluralism among ethnic groups.

Also, he was the third murdered president.

# data[].attributes.body
He was the 26th President of the United States (1901-1909).

He is remembered for his exuberant personality, his breadth of interests and achievements, his cowboy personality, his masculinity, and his leadership of the Progressive Movement, a period of social activism and reform in the United States. USA between 1890 and 1920 destined to end corruption.

They say that it was many things according to what I have been told: he was a naturalist, explorer, historian, hunter, boxer, writer, politician and even Nobel Peace Prize winner.

# data[].attributes.body
He was the 27th President of the United States (1909-1913).

During his term, Congress passed two important amendments: the sixteenth, by which taxes could be collected by deducting them directly from income, and the seventeenth, by which senators could be directly elected.

# data[].attributes.body
He was the 28th President of the United States (1913-1921).

He carried out an interventionist foreign policy in Ibero-America and aimed at changing American public opinion to intervene in the Great War. His entry into the side called Triple Entente since 1917 inclined victory on this side, but also contributed to spreading one of the greatest pandemics in Humanity. In January 1918 he exhibited his famous fourteen points to ensure peace in Europe and the world.

# data[].attributes.body
He was the 29th President of the United States (1921-1923).

His conservatism, affable treatment and his electoral strategy of "making no enemies" made him the candidate chosen at the 1920 Republican National Convention. During his presidential campaign, at the end of the First World War, he promised a return of the nation to "normal".

# data[].attributes.body
He was the 30th President og the United States (1923-1929).

His reaction to the 1919 Boston Police Strike gave him national fame and a determined person's reputation. Shortly afterwards he assumed the position of vice president, in 1920; then he assumed the presidency of the country when President Warren G. Harding died in 1923. He won the 1924 elections, earned a reputation as a conservative in favor of a reduced state and minimal government intervention in the US economy.

# data[].attributes.body
He was the 31th president of the United States , (1929-1933).
His domestic policies were overshadowed by the crisis of 1929 giving him a big unpopularity and losing a second election in 1932.

# data[].attributes.body
He was the 33th president of de United States (1945-1953).
In his position as president, he lived through the end of the second world war, the corean war and the beginning of the cold war, among others. It also introduced anti-communist measures and started with racial integration.

# data[].attributes.body
He was the 34th president of the United States (1953-1961).
He was very popular, participated in several external wars, implemented anti-communist measures and started NASA and the space race. During his presidency the USA experienced a period of economic prosperity.

# data[].attributes.body
He was the 35th president of the United States (1961-1963).
He was the youngest president of the USA, and it was until his assassination in 1963. During his presidency the Cuban missile crisis took place, the beginning of the space race, the construction of the Berlin wall and the consolidation of the movement for civil rights in the USA.

# data[].attributes.body
He was the 36th president of the United States (1963-1969).
He passed laws to increase racial integration and reduce poverty, in addition to increasing the US military presence in the Vietnam War.

# data[].attributes.body
He was the 37th president of th United States (1969-1974).
He was the only president of the country who resigned, due to a scandal. The US intervention in the Vietnam War ended, brought prisoners of war back home, forced racial integration into schools, started the war on cancer and established the environmental protection agency.

# data[].attributes.body
He was the 38th president of the United States (1974-1977).
During his tenure, the USA faced a major recession and economic inflation, in addition to ending the Vietnam War and signing the Helsinki agreements.

# data[].attributes.body
He was the 39th president of the United States (1977-1981).
He signed very important agreements in foreign policy. In internal politics, it created the ministries of energy and education and reinforced environmental legislation.

# data[].attributes.body
He was the 40th president of the United States (1981-1989).
He survived an assassination attempt, introduced new political and economic initiatives, was against the unions, ordered military actions on the island of Granada, and introduced anti-communist measures. He was reelected in 1984 and experienced the end of the Cold War, the bombing of Libya and the revelation of the Iran-Contra scandal.

# data[].attributes.body
He was the 41th president of the United States (1989-1993).
He carried out foreign military operations and during his presidency the fall of the Berlin wall and the decomposition of the USSR happened. However, he did not fulfill his promise not to add more taxes.

# data[].attributes.body
He was the 43th president of the United States (2001-2009).
He is the son of George H. W. Bush. It started the war against terrorism in response to the 9/11 attacks, improved educational, economic and health systems, started an AIDS program and a new abortion law, but prohibited gay marriage. During his re-election his popularidat fell silent because of the great economic recession.

# data[].attributes.body
He was the 44th president of the United States and the first black president of the USA (2009-2017).
Improved the economy and health and fight against terrorism and in favor of the environment and LGBT rights.

# data[].attributes.body
He is the 45th president of the United States (2017-current).
He is the oldest and richest president in US history. His laws are very nationalistic, to the detriment of the wealthy, racist or harmful to the environment, which makes him always be in controversy.

# data[].attributes.body
He was an American politician, who was the second President of the United States (1797-1801) and one of the founding fathers of the country.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
John Adams ( Braintree (actualment Quincy) Massachusetts, 30 d'octubre de 1735 - 4 de juliol de 1826) fou un polític estatunidenc, que va ser el segon President dels Estats Units (1797-1801) i un dels pares fundadors del país.

L'any 1755 es graduà en dret a Harvard i durant uns anys va exercir l'advocacia abans d'arribar a la política en les primeres etapes de la Revolució Americana. Com a delegat de Massachusetts al Congrés Continental, va exercir un paper important en persuadir el Congrés per declarar la independència, i va ajudar Thomas Jefferson en la redacció de la Declaració d'Independència dels Estats Units el 1776.

Com a representant del Congrés a Europa, va ser un dels negociadors principals del Tractat de París (1783) amb la Gran Bretanya i un dels principals responsables de l'obtenció de préstecs importants de banquers d' Amsterdam. Teòric polític i historiador, Adams va escriure en gran manera la constitució de l' estat de Massachusetts el 1780, però estava a Europa quan la Constitució Federal es va redactar basada en principis similars. Un dels seus grans papers va ser la selecció de persones clau per a diferents càrrecs: el 1775, va nomenar George Washington com a comandant en cap de l'Exèrcit Continental i, vint-i-cinc anys més tard, va nomenar John Marshall com a president del Tribunal Suprem dels Estats Units.

Les credencials revolucionàries d'Adams li van assegurar dos mandats com a vicepresident de George Washington i la seva elecció el 1796 com a segon president de la nació. Durant el seu mandat presidencial, es va trobar amb ferotges atacs per part del Partit Demòcrata-Republicà de Thomas Jefferson, així com la facció dominant del seu propi partit, el Partit Federalista liderat pel seu contrincant Alexander Hamilton. Adams va signar les polèmiques Actes de sedició i estrangers i va construir l' exèrcit i la marina especialment en el context de la guerra naval no declarada (anomenada "Quasi Guerra") amb França, 1798- 1800. La solució pacífica d'aquest conflicte enfrontat a l'oposició bel·licista de Hamilton va ser un gran assoliment de la seva presidència.

El 1800 Adams va ser derrotat en la reelecció per Thomas Jefferson i es va retirar a Massachusetts. Més tard va reprendre la seva amistat amb Jefferson. Ell i la seva esposa, Abigail Adams, van fundar una línia familiar de polítics, diplomàtics i historiadors als Estats Units. Va ser el pare de John Quincy Adams, sisè President dels Estats Units.

El 4 de juliol de 1826 va morir amb 90 anys, el mateix dia del 50è aniversari de la Declaració d'Independència. Aquell mateix dia, hores abans, havia mort Thomas Jefferson. Paradoxalment, les últimes paraules de John Adams van ser: " Thomas Jefferson està viu".

Si bé en l'època de la seva mort no va ser tan cèlebre com altres Pares fundadors, els seus assoliments han rebut major reconeixement en l'actualitat.

John Adams, Jr. va ser el més gran de tres fills. Va néixer el 30 d'octubre de 1735 a la localitat de Baintrée, situada a Massachusetts i que posteriorment canviaria el seu nom per Quincy. Els seus pares van ser John Adams i Susanna Boylston. El lloc de naixement d'Adams és ara part del Parc Històric Nacional Adams. El seu pare, també anomenat John ( 1691- 1761), era descendent per cinquena generació de Henry Adams, qui va emigrar de Braintree ( Anglaterra) el 1638. Era descendent d'un Gal·lès anomenat Ap Adán. El seu pare era un agricultor, Diaca de l'església congregacionalista (és a dir, purità), tinent de la milícia i regidor responsable de supervisar les escoles i carreteres. La seva mare, Susanna Adams Boylston, va ser una descendent dels Boylstons de Brookline.

Adams va néixer en una família modesta, però sentia profundament la responsabilitat de viure d'acord amb la seva herència familiar: la generació fundadora de puritans, que va arribar al nou món en l'època colonial de 1630 i es va establir a Amèrica. Els puritans de la gran migració " creien en la vida segons la Bíblia. L'Anglaterra sota els Estuard era com Egipte, i ells eren Israel fugint ... per establir un refugi de pietat, una ciutat sobre el pujol.". Al moment del naixement de John Adams en 1735, els dogmes puritans tals com la predestinació ja no estaven tan àmpliament acceptats, i moltes de les seves pràctiques més estrictes s'havien suavitzat amb el temps, però John Adams " els considerava portadors de la llibertat, una causa que encara tenia una sagrada urgència." Va ser un sistema de valors en els quals creia, i un model heroic en el qual desitjava estar a l'altura.

El jove Adams va ser a la Universitat Harvard a setze anys, el 1751. El seu pare volia que es convertís en clergue, però Adams no hi estava d'acord. Després de graduar-se el 1755, va ser professor d'escola durant alguns anys a Worcester, la qual cosa li va permetre donar-se un temps per pensar en l'elecció de la seva carrera. Després de molta reflexió, va decidir fer-se advocat i va estudiar dret en l'oficina de James Putnam, un prominent advocat de Worcester. El 1758, Adams va ser admès en l'advocacia. Ja des de ben jove havia desenvolupat l'hàbit d'escriure les descripcions dels esdeveniments que observava i les impressions dels homes, uns textos que estan dispersos dins el seu diari. Va desenvolupar habilitats i bon ofici com a advocat, sovint portant casos amb els quals pogués estudiar i reflexionar. El seu informe de 1761 sobre l'argument de James Otis al tribunal superior de Massachusetts, quant a la legalitat de l'Ordre d'assistència és un bon exemple. L'argument de Otis va inspirar a Adams per a la causa de les colònies americanes.

El 25 d'octubre de 1764, cinc dies abans de complir 29 anys, es va casar amb Abigail Smith Adams (1744-1818), la seva cosina tercera, i filla d'un ministre de la Congregació, el reverend William Smith, en Weymouth, Massachusetts. El matrimoni va tenir sis fills: Abigail (1765-1813), el futur president John Quincy (1767-1848), Susanna (1768-1770), Charles (1770-1800), Thomas (1772-1832) i la nena morta en néixer Elizabeth (1777).

Adams no era un líder popular com el seu cosí segon, Samuel Adams. En canvi, la seva influència venia derivada del seu treball com a advocat constitucionalista i la seva capacitat per a l'anàlisi exhaustiva d'exemples històrics, juntament amb el seu profund coneixement de la llei i la seva dedicació als principis del republicanisme. Adams trobava que la seva conflictivitat innata com a advocat sovint era un obstacle en la seva carrera política.

Oposició a la Stamp Act de 1765

Adams va guanyar popularitat com a opositor a la de 1765, un impost directe sobre les colònies americanes que va ser imposat pel Parlament britànic sense consultar a les assemblees de les colònies. Els americans van protestar amb vehemència atès que la mesura violava els seus drets tradicionals com a anglesos. La resistència popular, com es va saber més tard, va ser provocada per un sermó reimprès múltiples vegades del reverend de Boston, Jonathan Mayhew, on interpretava un passatge bíblic (Epístola als romans, 13) en el qual es justificava el principi de la justa insurrecció.

El 1765, Adams va redactar les instruccions que van ser enviades pels habitants de Baintrée als seus representants a l'assemblea de Massachusetts, i que va servir de model per a altres ciutats a l'hora de donar instruccions als seus representants. A l'agost de 1765, va contribuir de forma anònima amb quatre articles notables a The Boston Gazette (reeditats a The London Chronicle el 1768 com " Els veritables sentiments d'Amèrica", també conegut com " Una dissertació sobre el dret canònic i feudal"). En els escrits va suggerir que hi havia una connexió entre les idees protestants que els avantpassats puritans d'Adams havien portat a Nova Anglaterra i les darreres idees de la seva resistència a acceptar la Stamp Act. En el primer cas, va explicar que l'oposició de les colònies a la llei es devia al fet que aquesta va privar als colons americans de dos drets bàsics garantits a tots els anglesos i que tots els homes lliures mereixien: els drets a la llibertat de premsa, ja que la llei obligava a què tots els escrits que es publiquessin portessin un segell fiscal que s'havia de pagar com un impost en moneda britànica vàlida i no en paper moneda colonial, i el dret a ser jutjats per un jurat dels seus iguals.

Al desembre de 1765, va pronunciar un discurs davant el governador i el consell en el qual va dir que la Stamp Act era invàlida, ja que Massachusetts no tenia representació al Parlament del Regne Unit, i per tant no hi havia consentit.

El 1770, una confrontació al carrer va donar lloc a què un escamot de soldats britànics matessin a cinc civils en el que es va conèixer com la Massacre de Boston. Els soldats implicats van ser arrestats per càrrecs criminals i van tenir problemes per trobar un advocat. Per això, van demanar a Adams que s'encarregués de la seva defensa. A pesar que temia que això pogués danyar la seva reputació, ho va acceptar. Sis dels soldats van ser absolts. Dos que havien disparat directament contra la multitud van ser acusats d' assassinat, però només van ser condemnats per homicidi involuntari.

Pel que fa al pagament dels honoraris d'Adams, Chinard defensa que un dels soldats, el capità Thomas Preston, va donar a Adams una simbòlica " única Guinea", com a bestreta dels honoraris. No obstant això, David McCullough afirma a la seva biografia sobre Adams que va rebre divuit guinees. Adams confirma que Preston li va pagar deu guinees inicials i un pagament posterior de vuit, que era " tota la recompensa pecuniària per catorze o quinze dies de treball, en la causa més esgotadora i fatigant que he provat."

El seu argument raonat i desapassionat en la defensa no tan sols va obtenir l'absolució dels seus clients, sinó també la seva elecció per a un breu termini en la Cort General de Massachusetts, on va ser un dels opositors del governador Thomas Hutchinson.

El 1772, el governador de Massachusetts, Thomas Hutchinson va anunciar que ell i els jutges del tribunal superior ja no necessitaven que els seus sous fossin pagats per l'assemblea de Massachusetts, ja que a partir d'aquell moment la Corona assumiria el pagament a través dels fons procedents dels ingressos duaners. Els radicals de Boston van protestar i van demanar a Adams que expliqués les seves objeccions. En " Dues respostes de la Cambra de Representants de Massachusetts al governador Hutchinson", Adams va argumentar que els colons mai havien estat sotmesos a la sobirania del Parlament. La seva lleialtat original era amb la persona del Rei i la seva lleialtat era només envers ell. Si s'establís una línia entre la sobirania parlamentària i la total independència de les colònies, va continuar, les colònies no tindrien més remei que triar la independència.

En " Novanglus o una història de la disputa amb els Estats Units, des del seu origen, en 1754, al temps present" Adams va atacar alguns assajos de Daniel Leonard que sortien en defensa dels arguments de Hutchinson a favor de l'autoritat absoluta del Parlament sobre les colònies. En Novanglus Adams refutó fil per randa els assajos de Leonard, en un dels més extensos arguments fets mai pels colons contra la política imperial britànica.

Va ser un intent sistematitzat d'Adams per descriure els orígens, la naturalesa i jurisdicció de la Constitució britànica no escrita. Adams utilitza el seu ampli coneixement de la història del dret anglès i colonial per argumentar que les legislatures provincials eren plenament sobiranes sobre els seus propis assumptes interns, i que les colònies estaven connectats a la Gran Bretanya només a través del Rei.

Massachusetts va enviar a Adams als Congressos continentals per primer cop el 1774 i fins al 1777. El juny de 1775, amb la finalitat de promoure la unió entre les colònies, va nomenar George Washington, de Virgínia, com a comandant en cap de l' Exèrcit Continental que després es formaria al voltant de Boston. La seva influència al Congrés era gran, i gairebé des del principi va buscar la separació permanent de Gran Bretanya.

El 15 de maig de 1776, el Congrés Continental, en resposta a l'escalada d'hostilitats que havia començat tretze mesos abans en les batalles de Lexington i Concord, va instar al fet que les colònies comencessin a construir les seves pròpies constitucions, un precedent per convertir-se en estats independents. Un procés que Adams denominava d'"autosuficiència i independència".

Durant la següent dècada, els nord-americans de tots els estats es van reunir per deliberar sobre els nous documents de govern. Tan radical com va ser escriure constitucions (abans de la convenció es considerava que la forma d'una societat política no tenia per què estar codificada, ni la seva llei orgànica havia de posar-se per escrit en un document únic), ho va ser la naturalesa del pensament polític que va il·luminar els Estats Units l'estiu de 1776.

Diversos representants es van dirigir a Adams perquè els aconsellés sobre l'elaboració dels nous governs. Adams es va cansar de repetir la mateixa idea tot el temps, i per això Richard Henry Lee va publicar el fullet anomenat Pensaments sobre el Govern (1776), que posteriorment va influir en la redacció de les constitucions estatals. L'ús del marc conceptual del republicanisme als Estats Units, es basava en la creença per part dels patriotes que era l'aristocràcia corrupta i nefasta, al Parlament britànic, i els seus esbirros apostats en les Tretze colònies, els culpables de l'assalt britànic sobre la llibertat americana.

Adams va informar que la forma de govern havia de ser triada per tal d'aconseguir les finalitats desitjades, que són la felicitat i la virtut del nombre més gran de persones. Amb aquest objectiu al cap, va escriure en Pensaments sobre el Govern:

"

" No hi ha bon govern que no sigui republicà. L'única part valuosa de la Constitució britànica és així, perquè la definició mateixa d'una república és un imperi de lleis i no d'homes".

"

En els Pensaments sobre el Govern va defensar el bicameralisme, perquè " una sola assemblea es fa responsable de tots els vicis, bogeries i febleses d'un individu". També va suggerir que hauria d'haver-hi una separació de poders entre l' executiu, el judicial i el legislatiu i, a més, recomanava que si es creava un govern continental, llavors " ha de limitar-se sagradamente" a certs poders enumerats. Pensaments sobre el Govern va ser molt influent i va ser citat com una autoritat en els processos constituents.

El 7 de juny de 1776, Adams va donar suport a la resolució d'independència presentada per Richard Henry Lee, que va declarar: " Aquestes colònies són i per dret han de ser, estats lliures i independents", i va defensar la resolució fins que va ser aprovada pel Congrés, el 2 de juliol de 1776.

Va formar part del Comitè dels Cinc juntament amb Thomas Jefferson, Benjamin Franklin, Robert R. Livingston i Roger Sherman, amb la finalitat d'elaborar una Declaració d'Independència. A pesar que el document va ser escrit principalment per Jefferson, Adams va ocupar el primer lloc al debat sobre la seva aprovació. Molts anys més tard, Jefferson va aclamar a Adams com " el pilar de suport de la Declaració al Congrés i el seu més capaç advocat i defensor dels múltiples atacs que es va trobar".

Després de la derrota de l' Exèrcit Continental a la batalla de Long Island el 27 d'agost de 1776, el general William Howe va sol·licitar al Segon Congrés Continental enviar representants per negociar la pau. Una delegació integrada per Adams i Franklin es va reunir amb Howe a Staten Island a Nova York l' 11 de setembre. Howe va exigir que la Declaració d'Independència fos derogada com a pas previ a qualsevol altre terme a debatre. La delegació s'hi va negar i les hostilitats van continuar. El 1777, Adams va renunciar al seu escó a la Cort General de Massachusetts per servir com a cap de la Junta de Guerra i de la d'artilleria, així com en molts altres importants comitès.

Adams va ser enviat dues vegades pel Congrés per representar la incipient unió davant Europa, per primera vegada el 1777 i novament el 1779. Acompanyat, en ambdues ocasions, pel seu fill major, John Quincy (que tenia deu anys al moment del primer viatge), Adams es va embarcar cap a França a bord d'una fragata de l'Armada Continental, la USS Boston el 15 de febrer de 1778. Encara que va estar perseguit diverses vegades per vaixells de guerra britànics, solament van entrar en combat durant la captura sense vessament de sang d'un corsari anglès. Adams va ser en alguns aspectes una opció inadequada des del punt de vista diplomàtic, en la mesura en què no parlava francès, l'idioma internacional de la diplomàcia en aquell moment.

A França, el Directori, el grup predominant, havia rebutjat rebre emissaris americans i havia suspès relacions comercials. La seva primera estada a Europa, entre l'1 d'abril de 1778 i el 17 de juny de 1779, va ser en gran part improductiva, i va tornar a casa seva a Baintrée a principis d'agost de 1779.

Entre l'1 de setembre i el 30 d'octubre de 1779, va redactar la Constitució de Massachusetts, juntament amb Samuel Adams i James Bowdoin. Va ser seleccionat al setembre de 1779 per tornar a França i, després de la celebració de la convenció constitucional de Massachusetts, el 15 de novembre va pujar a bord de la fragata francesa Sensible.

Per al segon viatge, Adams va ser nomenat Ministre Plenipotenciari amb la missió de negociar un tractat d'amistat i comerç amb Gran Bretanya. El govern francès, no obstant això, no va aprovar la designació d'Adams i posteriorment, davant la insistència del ministre de Relacions Exteriors francès, el comte de Vergennes, Benjamin Franklin, Thomas Jefferson, John Jay i Henry Laurens van ser nomenats per cooperar amb Adams, encara que Jefferson no estava a Europa i a Laurens se li va enviar a les Províncies Unides dels Països Baixos. En el cas de Jay, Adams i Franklin es van encarregar de la major part en les negociacions del Tractat de París. Adams va enviar a tres comissionats a França, però en la primavera de 1798, s'havia donat la veu que el Ministre d'Afers exteriors francès Talleyrand i el Directori havia rebutjat negociar amb ells tret que primer paguessin un suborn substancial. Anul·lat Franklin i desconfiats de Vergennes, Jay i Adams van decidir no consultar amb França. Per contra, tractaven directament amb els comissionats britànics.

Al llarg de les negociacions, Adams va ser qui va determinar especialment que el dret dels Estats Units d'Amèrica a la pesca al llarg de la costa atlàntica havia de ser reconegut. Els negociadors nord-americans van ser capaços d'assegurar un tractat favorable, la qual cosa els va donar la propietat de totes les terres a l'est del Mississipí, excepte Florida, que va ser assignada a Espanya. El tractat va ser signat el 3 de setembre de 1783.

Després que s'iniciessin aquestes negociacions, Adams va passar algun temps com ambaixador a les Províncies Unides dels Països Baixos. El juliol de 1780, havia estat autoritzat per executar les tasques prèviament assignades a Laurens. Amb l'ajuda del líder patriota holandès Joan van der Capellen tot den Pol, Adams va obtenir el reconeixement dels Estats Units com un govern independent a la Haia el 19 d'abril de 1782. Durant aquesta visita també es va negociar un préstec de cinc milions de florins finançats per Nicolaas van Staphorst i Willink Wilhelm. A l'octubre de 1782, va negociar amb les autoritats neerlandeses un tractat d'amistat i comerç, el primer tractat d'aquest tipus entre els Estats Units d'Amèrica i una potència estrangera després del tractat de 1778 amb França. La casa que va comprar Adams durant aquesta estada als Països Baixos es va convertir en la primera ambaixada de propietat nord-americana en territori estranger en qualsevol part del món.

En 1784 i 1785, va ser un dels artífexs de l'engegada de les relacions diplomàtiques entre els Estats Units i Prússia. L'ambaixador de Prússia a la Haia, Friedrich Wilhelm von Thulemeyer, va estar involucrat, igual que Jefferson i Franklin, que es trobaven a París.

El 1785, John Adams va ser nomenat ministre plenipotenciari dels Estats Units davant el palau de Saint James. Quan va presentar les seves credencials al seu antic sobirà, Jordi III, el rei va donar a entendre que era conscient de la falta de confiança d'Adams al govern francès. Adams ho va reconèixer, declarant que: " Haig de confessar a La vostra Majestat que no tinc cap inclinació per cap país que no sigui el meu".

La reina Elisabet II es va referir a aquest episodi el 7 de juliol de 1976, a la Casa Blanca. Ella va dir:

"

John Adams, el primer ambaixador dels Estats Units, li va dir al meu antecessor, el rei Jordi III, que era el seu desig ajudar amb la restauració de "la vella bona naturalesa i l'antic bon humor entre els nostres pobles". Aquesta restauració s'ha fet fa molt de temps, i els enllaços de la llengua, la tradició, i el contacte personal, s'han mantingut.

"

A Londres, John i Abigail van haver de sofrir les mirades i l'hostilitat de la Cort, i per això, van optar per escapar d'ella i no freqüentar-la, preferint la companyia de Richard Price, pastor de l'Església Unitària de Newington Green i instigador de la polèmica sobre la Revolució a Gran Bretanya. Tots dos admiraven molt els ensenyaments del pastor i Abigail va prendre de debò els ensenyaments del clergue i de la seva protegida Mary Wollstonecraft, autora de la Vindicación dels drets de la dona.

La casa d'Adams a Anglaterra, en Grosvenor Square ( Londres), segueix en peus i és recordada amb una placa. Va tornar als Estats Units en 1788 per continuar la seva vida política interna.

Durant la seva estada a Londres va escriure els tres volums de la "Defensa de les constitucions del govern dels Estats Units d'Amèrica".

La nova Constitució de Massachusetts, ratificada el 1780 i escrita en gran part pel mateix Adams i estructurava la governabilitat basant-se en el seu punt de vista de la política i la societat. Va ser la primera constitució escrita per un comitè especial i ratificada pel poble. També va ser la primera a presentar un legislatiu bicameral, un executiu clar i fort, amb un veto parcial (dos terços), i un poder judicial independent.

A la seva obra Una defensa de les Constitucions de Govern dels Estats Units ( 1787) repudiava els punts de vista de Turgot i altres escriptors europeus sobre la maldat del marc dels governs estatals. Turgot argumentava que els països mancats d' aristocràcia no tenien per què tenir legislatures bicamerals. Pensava que els governs republicans disposen de" totes les autoritats en un centre, el de la nació". Al llibre, Adams va suggerir que " els rics, els ben nascuts i el poder" han de ser diferenciats d'altres homes en un Senat, que els impediria dominar la cambra baixa. Gordon Wood ha sostingut que Adams s'havia convertit en intel·lectualment irrellevant en el moment en què la Constitució Federal va ser ratificada. En aquell moment, el pensament polític nord-americà, transformat després de més d'una dècada de vigorós debat i de la mateixa experiència, havia abandonat la concepció clàssica de la política en què el govern s'entén com un mirall dels estaments socials. La nova concepció americana de la sobirania popular ja veu al poble com l'únic posseïdor del poder en l'Estat. Tots els agents del govern gaudeixen de porcions del poder del poble per un temps limitat. Adams s'havia perdut per complet aquest concepte i va revelar la seva inclinació contínua a la versió anterior de la política.

Wood dóna una peculiar definició del que Adams entén pel terme " república", i el seu suport a una Constitució ratificada pel poble. Minimitza la creença d'Adams en la separació de poders. Segons Adams, " El poder ha de ser oposat al poder, i els interessos als interessos"; aquest sentiment va influir més tard a la famosa declaració de James Madison que " una ambició ha de contrarestar una altra ambició" en El Federalista No. 51, en l'explicació dels poders de les branques del govern federal als Estats Units sota la nova Constitució. Adams va fer més que ningú per posar la idea de "controls i equilibris del poder" en el mapa intel·lectual del moment.

La Defensa d'Adams es pot llegir com una articulació de la teoria republicana clàssica de govern mixt. Adams va afirmar que les classes socials existeixen en tota societat política, i que un bon govern ha d'acceptar aquesta realitat. Durant segles, que es remunta a Aristòtil, un règim mixt d'equilibri entre monarquia, aristocràcia i democràcia, és a dir, el rei, els nobles, i el poble tenia l'obligació de preservar l'ordre i la llibertat.

La ideologia republicana d'Adams es pot sintetitzar:

Adams mai va posseir esclaus i es va negar per principis a emprar mà d'obra esclava. Abigail Adams es va oposar a l'esclavitud i va emprar negres lliures en lloc del personal domèstic esclau del seu pare. John Adams es va pronunciar el 1777 contra un projecte de llei per emancipar als esclaus a Massachusetts, dient que el tema era massa polèmic, per la qual cosa la legislació hauria de "dormir per un temps". També va estar en contra de l'ús de soldats negres en la Revolució, a causa de l'oposició dels meridionals. Adams en general, va tractar de mantenir el tema fora de la política nacional, a causa de la prevista resposta del sud. A pesar que és difícil precisar la data exacta en què l'esclavitud va ser abolida a Massachusetts, un punt de vista acceptat és que es va suprimir a tot tardar el 1780, quan va ser prohibit per l'aplicació de la Declaració de Drets que John Adams va escriure en la Constitució de Massachusetts.

Mentre que George Washington va guanyar per unanimitat en el vot popular i va obtenir 69 vots en el col·legi electoral, Adams va quedar en segon lloc en el col·legi electoral amb 34 vots i es va convertir en vicepresident en les Eleccions presidencials dels Estats Units de 1789. Va presidir el Senat, però va exercir un paper menor en la política de principis dels anys 1790. Va ser reelegit el 1792. Washington rares vegades va preguntar a Adams sobre política i qüestions legals durant el seu mandat com a vicepresident.

En el primer any de l'administració de Washington, Adams es va involucrar profundament en una controvèrsia en el Senat, que va durar un mes, i que versava sobre el títol oficial del President. Adams va defensar títols grandiosos per al president de la nació tals com " La seva Majestat el President" o " El seu Alt Poder" pel simple " President dels Estats Units" que proposaven els altres, títol que finalment va guanyar el debat. La pomposidad de la seva postura, juntament amb el seu excés de pes, va portar al fet que Adams es guanyés el sobrenom de " La seva rotunditat".

Com a president del Senat, Adams va emetre 29 vots de desempat, un rècord que només John C. Calhoun va estar a punt d'igualar, amb 28. Els seus vots van protegir l'autoritat del president sobre l'eliminació dels nomenaments i van influir en la ubicació de la capital del país. Almenys en una ocasió, va persuadir als senadors a votar en contra de la legislació a la qual s'oposava, i amb freqüència va parlar en el Senat sobre qüestions de política i de procediment. Els punts de vista polítics d'Adams i el seu paper actiu en el Senat el van convertir en un objectiu natural dels crítics amb l'administració de George Washington. Cap al final del seu primer mandat, com a conseqüència d'una resolució que amenaçava fer-lo callar amb excepció d'assumptes de procediment polític, va començar a exercir més moderació. Quan els dos partits polítics es van constituir, es va unir al Partit Federalista, però mai es va portar bé amb el seu líder Alexander Hamilton.

A causa de l'antiguitat d'Adams i la necessitat d'un president del nord, va ser triat com a candidat a la presidència federal el 1796, en contra de Thomas Jefferson, el líder de l'oposició del Partit Republicà. El seu èxit es va deure a la pau i la prosperitat que Washington i Hamilton havien aconseguit en haver evitat la guerra amb Gran Bretanya amb el Tractat Jay de 1795.

Els dos mandats d'Adams com a vicepresident van ser experiències frustrants per a un home del seu vigor, intel·lecte i vanitat. Es va queixar a la seva esposa Abigail: " El meu país en la seva saviesa ha ideat per a mi el càrrec més insignificant que la invenció de l'home o la seva imaginació mai van concebre."

En l'elecció de 1796 Adams va ser el candidat presidencial del Partit Federalista i Thomas Pinckney, governador de Carolina del Sud, el va acompanyar també com a candidat federalista (el vicepresident era el que quedava en segon lloc, per la qual cosa no existia la fórmula de candidatura d'equip en el sentit modern, per això es presentaven més d'un candidat per cada partit). Els federalistes volien a Adams com el seu candidat presidencial per aixafar la candidatura de Thomas Jefferson. La majoria dels federalistes haurien preferit Alexander Hamilton com el seu candidat perquè, encara que Hamilton i els seus seguidors van donar suport a Adams, també li guardaven rancor. Se'l considerava el menor de dos mals. No obstant això, pensaven que Adams no comptava amb la seriositat i la popularitat que havien portat a Washington a l'èxit i temien que Adams fos massa vanitós, obstinat, imprevisible i tossut a l'hora de seguir les seves instruccions.

Els opositors a Adams van ser l'ex secretari d'Estat, Thomas Jefferson de Virgínia, qui va estar acompanyat pel senador Aaron Burr de Nova York en la candidatura demòcrata-republicana.

Com era costum, Adams es va quedar a la seva ciutat natal de Quincy en lloc de fer una campanya activa per la Presidència. Volia mantenir-se al marge del que ell anomenava el joc ximple i pervers. El seu partit, no obstant això, va fer campanya per ell, mentre que els demòcrates republicans van fer campanya a favor de Jefferson.

S'esperava que Adams dominaria els vots a Nova Anglaterra, mentre que Jefferson esperava guanyar en els estats del sud. Al final, Adams va guanyar les eleccions per un estret marge de 71 vots electorals front els 68 de Jefferson (que es va convertir en el vicepresident).

Com a President, Adams va seguir l'exemple de Washington en fer de la presidència l'exemple més gran dels valors republicans, posant l'accent en la virtut cívica, ja que mai va estar implicat en cap escàndol. Alguns historiadors consideren que el pitjor error d'Adams va ser mantenir intacte l'antic gabinet del seu predecessor, que va ser controlat per Hamilton, en lloc d'instal·lar als seus propis secretaris, la qual cosa confirma l'afirmació d'Adams que era un mal polític perquè " era inexpert en les intrigues pel poder." No obstant això, hi ha alguns historiadors que consideren que, el manteniment per part d'Adams del gabinet de Washington, va ser la decisió d'un estadista que pretenia calmar les preocupacions suscitades sobre una successió ordenada. Com el mateix Adam va explicar: " No tenia cap objecció en particular contra cap d'ells". Adams va passar gran part del seu mandat a la seva casa de Massachusetts, fent cas omís dels detalls de comunicació que no van ser ignorats pels seus oponents de tots dos partits.

L'esperit combatiu d'Adams no sempre es va prestar al decor presidencial, com el mateix Adams va admetre en la seva vellesa: "[Com a president] em vaig negar a sofrir en silenci. Sospirava, sanglotava, gemegava, xisclava i cridava de vegades. I confesso per a la meva vergonya i tristesa que de vegades vaig insultar."

Adams no només va continuar amb el gabinet de Washington, sinó que tots els grans programes de l'Administració de Washington també van continuar sota el seu mandat. Adams no va fer cap proposta nova important. Els seus programes econòmics van ser una continuació de les de Hamilton, que consultava periòdicament amb els membres clau del gabinet, especialment el poderós secretari del Tresor, Oliver Wolcott, Jr..

El mandat d'Adams ( 1797- 1801) va estar marcat per intenses disputes sobre la política exterior en el context d'una guerra naval limitada amb França. Gran Bretanya i França estaven en guerra; Hamilton i els federalistes eren favorables a Gran Bretanya, mentre que Jefferson i els republicans estaven a favor de França.

Quan Adams va arribar a la presidència, es va adonar que havia de protegir la política de Washington que consistia a romandre fora de la guerra franco-britànica. De fet, la intensa batalla sobre el Tractat Jay el 1795 va provocar una política de polarització permanent, de dalt a baix de la nació.

Els francesos van veure a Amèrica com un soci menor de Gran Bretanya i van començar a apoderar-se dels bucs mercants americans que estaven comerciant amb els anglesos en el que es va conèixer com la" Quasi-Guerra". Cap nació va declarar la guerra oficialment, però el risc era elevat i els federalistes pretenien rearmar la nació amb la perspectiva bèl·lica i potser en preparació per a l'eliminació dels republicans contraris a ella.

La humiliació de l' Afer XYZ, en el qual el govern francès va exigir enormes suborns abans de començar a negociar, va donar lloc a serioses amenaces de guerra a gran escala amb França i va avergonyir als jeffersonianos, que simpatitzaven amb ella. Una guerra naval no declarada entre els EUA i França va esclatar el 1798, encara que no hi havia perill d'invasió de les molt més grans i potents forces armades franceses. Els federalistes van reconstruir l' exèrcit, portant de tornada a Washington com el seu comandant i Hamilton com el seu líder principal. Adams va reconstruir l' Armada i va agregar sis fragates ràpides de gran abast,entre elles la USS Constitution. Per pagar tot això, el Congrés va elevar els impostos.

Els federalistes al Congrés van aprovar les Actes de Sedició i Estrangers ( Alien and Sedition Acts), que van ser signades per Adams el 1798.

Es van aprovar quatre actes separades:

Aquestes quatre actes es van aprovar per suprimir l'oposició republicana. L'Acta de Naturalització va canviar el període de residència requerit abans que un immigrant pogués aconseguir la ciutadania nord-americana per 14 anys (els ciutadans naturalitzats tendien a votar pels demòcrates republicans). L'Acta d'Estrangeria i l'Acta d'Enemics estrangers permetia al president deportar a qualsevol estranger que considerés perillós per al país. L'Acta de Sedició va convertir en delicte la publicació d'" escrits falsos, escandalosos i maliciosos" contra el govern o els seus funcionaris. Es castigarien amb 2-5 anys de presó i multes de fins a 5.000 dòlars. Encara que Adams no havia tingut la iniciativa en aquesta normativa, ni tampoc va promoure aquesta legislació, les va convertir en llei per respecte al Congrés.

Aquesta legislació i la persecució d'una sèrie d'editors de periòdics d'alt perfil i un membre del Congrés pels federalistes, es van convertir en fets molt polèmics. Alguns historiadors han assenyalat que les Actes de Sedició i Estrangers rares vegades es van aplicar, ja que només s'han identificat 10 condemnes en virtut de la Llei de Sedició i, a més, Adams mai va signar una ordre de deportació. El furor per les Lleis d'Estrangers i Sedició va ser principalment provocat pels demòcrates republicans en el context de la disputa política. No obstant això, altres historiadors posen l'accent que els fets van ser molt controvertits des del principi, donant lloc al fet que molts estrangers sortissin del país voluntàriament, i va crear una atmosfera en la qual l'oposició als federalistes, fins i tot al Congrés, podria resultar en un procés judicial. Les eleccions de 1800 es van convertir en una amarga batalla, i cada costat expressava un temor extraordinari de l'altre i les seves polítiques.

El Partit Federalista estava profundament dividit sobre el lideratge de l' exèrcit dels Estats Units d'Amèrica. Adams es va veure obligat a acceptar el nom de Washington com a comandant del nou exèrcit, i Washington va exigir que Hamilton fos el seu segon al comandament. Adams ho va concedir a contracor. El Major General Hamilton va ostentar un alt grau de control sobre el departament de guerra. La bretxa entre Adams i els Alts federalistes (com es denominaven els oponents d'Adams) va créixer. Els Alts federalistes es van negar a consultar a Adams la legislació fonamental de 1798; van canviar les mesures de defensa que havien demanat, exigint el control de Hamilton de l'exèrcit, i es van negar a reconèixer la necessitat de donar control als demòcrates republicans (com Aaron Burr) en els alts càrrecs de l'exèrcit (que Adams volia atorgar per guanyar una mica de suport dels demòcrates-republicans). Amb la construcció d'un gran exèrcit permanent per part dels federalistes, es van aixecar les alarmes populars per la guerra i va ser una basa contra els demòcrates republicans. Ells també es van alinear amb Adams i la gent que li seguia. La seva miopia a l'hora de veure que el Partit Federalista feia servir la guerra com una eina, feia que ignoressin la necessitat de reunir a tota la nació enfront de la guerra amb França.

Per llargs períodes, Adams es va retirar a la seva casa a Massachusetts. El febrer de 1799, Adams va deixar atònit al país mitjançant l'enviament del diplomàtic William Vans Murray en missió de pau a França. Napoleó, adonant-se que l'enemistat amb els Estats Units no li estava fent cap bé, va assenyalar la seva disposició a establir relacions d'amistat. El tractat de 1778 va ser substituït, i els Estats Units ara podien estar lliures de conflictes exteriors, com Washington va aconsellar en la seva pròpia carta de comiat. Adams va evitar la guerra, però havia deixat profundament dividit al seu propi partit en el procés. Va portar a John Marshall com a Secretari d'Estat i va desmobilitzar l'Exèrcit.

Per pagar el nou exèrcit, el Congrés va imposar nous impostos sobre la propietat: l'Impost Directe de 1798. Va ser el primer (i últim) d'aquests impostos federals. Els contribuents estaven enutjats, sobretot en el sud-est de Pennsilvània, on va esclatar la rebel·lió sense vessament de sang de John Fries entre els agricultors rurals de parla alemanya, que van protestar pel que veien com una amenaça a les llibertats republicanes i a les seves esglésies.

La mort de George Washington el 1799 va afeblir als federalistes, en perdre l'únic home que va simbolitzar i va unir al partit. En les eleccions presidencials de 1800, Adams i el seu company candidat federalista, Charles Cotesworth Pinckney, anaven en contra del duo republicà de Jefferson i Burr. Alexander Hamilton va intentar sabotejar la campanya d'Adams amb l'esperança d'impulsar les possibilitats de Pinckney de guanyar la presidència. Al final, Adams va perdre per poc davant Jefferson: 65 a 73 vots electorals, on Nova York fou l'estat que havia emès el vot decisiu.

Adams va ser derrotat a causa d'una millor organització per part dels republicans i a la desunió federalista; també per la desaprovació popular de les Actes de Sedició i Estrangers, per la popularitat del seu oponent, Jefferson, i per la politiquería efectiva d' Aaron Burr a Nova York, on el vot es va passar de Federalista a Demòcrata-Republicà sobre la base d'unes poques sales a Nova York controlades per la máquinaria de Burr.

En els últims mesos del seu mandat Adams es va convertir en el primer president a ocupar la nova residència presidencial (encara en obres) a partir de l' 1 de novembre de 1800. Les seves paraules van ser " Prego al Cel que atorgui la millor de les benediccions a aquesta casa i a tot aquell que d'ara endavant l'habiti. Que ningú, més que els honests i savis governin sota aquest sostre."

La sessió sortint del Congrés va promulgar la Llei Judicial de 1801, que va crear una sèrie de corts d'apel·lacions federals entre els tribunals de districte i el Tribunal Suprem. Com el seu mandat anava a expirar, Adams va omplir les vacants creades per llei per la qual es nomenava una sèrie de jutges, anomenats " Jutges de mitjanit" perquè la majoria d'ells van ser nomenats formalment en el venciment del mandat presidencial. La majoria dels jutges van ser finalment acomiadats pels jeffersonians quan van promulgar la Llei Judicial de 1802, amb la qual també van dur a terme l'abolició dels tribunals creats per la Llei Judicial de 1801 i van tornar a l'estructura dels tribunals federals que havia existit abans. El major llegat d'Adams va ser el seu nomenament de John Marshall com a quart President del Tribunal Suprem dels Estats Units per succeir a Oliver Ellsworth, que s'havia retirat per problemes de salut. La llarga permanència de Marshall en el càrrec representa la influència més duradora dels federalistes, per la qual cosa Marshall va influir amb una prudent i acuradament raonada interpretació nacionalista de la Constitució i va establir el Poder Judicial amb igualtat als poders Executiu i Legislatiu.>

Després de la seva derrota de 1800, Adams es va retirar de la vida política. Deprimit quan va deixar el càrrec, no va assistir a la presa de possessió de Jefferson, essent un dels quatre presidents vius (és a dir, aquells que no havien mort en el càrrec) que no van assistir a la inauguració del seu successor. La correspondència d'Adams amb Jefferson al moment de la transició suggereix que no sentia l'animositat o el ressentiment que els estudis posteriors li han atribuït. Ell va marxar de Washington abans de la presa de possessió de Jefferson a causa del dol per la mort del seu fill Charles Adams (degut en part a l' alcoholisme) i pel seu desig de reunir-se amb la seva esposa Abigail, que havia abandonat la Casa Blanca mesos abans del canvi.

Adams reprèn la seva afició a l'agricultura a la seva casa, Peacefield, prop de la ciutat de Quincy, que havia absorbit el seu lloc de naixement, Braintree. Va començar a treballar en una autobiografia (que no va arribar a acabar), i va reprendre la correspondència amb amics tan antics com Benjamin Waterhouse i Benjamin Rush. També va començar una correspondència plena d'amargor i ressentiment amb una antiga amiga de la família, Mercy Otis Warren, en protesta per la forma en què la seva obra de 1805 sobre la història de la Revolució Americana, havia caricaturitzat les seves creences polítiques i havia tergiversat els seus serveis al país.

Després del retir de Jefferson de la vida pública el 1809 després de dos períodes com a president, Adams es va convertir en un personatge més actiu. Durant tres anys, va publicar una seqüència de cartes en el periòdic The Boston Patriot, en les quals presentava una llarga i conscienciosa refutació d'un fullet de 1800 escrit per Hamilton atacant la seva conducta i caràcter. Encara que Hamilton havia mort el 1804 d'una ferida mortal soferta en el seu duel amb Aaron Burr, Adams va sentir la necessitat de reivindicar el seu caràcter vehement contra els atacs que havia rebut.

A principis de 1812, Adams s'havia reconciliat amb Jefferson. El seu amic comú Benjamin Rush, un dels signants de la Declaració d'Independència que havia mantingut correspondència amb tots dos, va encoratjar a cada home perquè arribessin a escriure a l'altre. El dia d'Any Nou de 1812, Adams va enviar una breu nota amistosa a Jefferson per acompanyar el lliurament de "dues peces de pa casolà", una col·lecció de dos volums de conferències sobre la retòrica de John Quincy Adams. Jefferson va respondre immediatament amb una carta càlida i amistosa, i els dos homes van reavivar la seva amistat, que es va mantenir per correu. La correspondència va durar la resta de les seves vides, i ha estat aclamada com un dels seus majors llegats i un monument de la literatura nord-americana.

Les seves cartes són riques en coneixement sobre el període i sobre les ments dels dos Presidents i líders revolucionaris. La correspondència va durar catorze anys, i consta de 158 cartes. Va ser en aquests anys que els dos homes van discutir sobre l'" aristocràcia natural". Jefferson va dir: " L'aristocràcia natural la considero com el do més preciós de la naturalesa per a la instrucció, els fideïcomissos i el govern de la societat. I, en efecte, hauria estat inconsistent que en la creació s'hagués format a l'home per a l'estat social, sense tenir sempre la virtut i la saviesa suficient per manejar les preocupacions de la societat. No podem dir que la forma de govern és la millor i més eficaç línia pura per a la selecció d'aquests arístoi [els millors] naturals en les oficines de govern?" Adams es preguntava: " La seva distinció entre l'aristocràcia natural i artificial no em sembla fundada. El naixement i la riquesa són atribuïdes a alguns homes imperiosamente per la naturalesa, com el geni, la força i la bellesa.... Quan les aristocràcies són establertes per les lleis humanes i l'honor, la riquesa i el poder es fan hereditaris per les lleis locals i les institucions polítiques, llavors jo reconec que comença l'aristocràcia artificial." Adams va argumentar, que la destinació atorgaria influència a alguns homes per motius diferents de la veritable saviesa i la virtut. Sent aquest el camí de la naturalesa, pensava que alguns "talents" eren naturals. Un bon govern, per tant, havia de retre comptes d'aquesta realitat.

Setze mesos abans de la mort de John Adams, el seu fill, John Quincy Adams, es va convertir en el sisè President dels Estats Units (1825-1829), l'únic fill d'un expresident a ocupar el càrrec fins a George Walker Bush el 2001.

La seva filla Abigail Adams (" Nabby") es va casar amb el congressista William Stephens Smith, però va tornar a casa dels seus pares després del fracàs del seu matrimoni. Va morir de càncer de mama en 1813. El seu fill Charles va morir com un alcohòlic el 1800. Abigail, la seva esposa, va morir de febre tifoide el 28 d'octubre de 1818. El seu fill Thomas i la seva família van viure amb Adams i Louisa Smith (neboda d'Abigail com el seu germà William) fins al final de la vida d'Adams.

Menys d'un mes abans de la seva mort, John Adams va emetre una declaració sobre el destí dels Estats Units, que historiadors com Joy Hakim han caracteritzat com un "advertiment" als seus conciutadans. Adams va afirmar:

"

Els meus millors desitjos, en les alegries, en les festes, i els serveis solemnes d'aquell dia en què es completarà l'any cinquanta del seu naixement, de la independència dels Estats Units: una època memorable en els anals de la raça humana, destinats en la història futura de formar la pàgina més brillant o la més negra, d'acord amb l'ús o l'abús d'aquestes institucions polítiques que hauran de formar-se, en el temps per venir, per la ment humana.

"

El 4 de juliol de 1826, el cinquantè aniversari de l'aprovació de la Declaració d'Independència, Adams va morir a casa seva a Quincy. Va dir clarament: "És un gran dia. És un bon dia." La tradició diu que les seves últimes paraules foren "Thomas Jefferson sobreviu", si bé només les dues primeres paraules "Thomas Jefferson" van ser clarament intel·ligibles. Adams no sabia que Jefferson, el seu compatriota en la cerca de la independència, gran rival polític i més tard amic i corresponsal, havia mort unes hores abans que ell mateix. Cap a les 6:20, John Adams havia mort, deixant a Charles Carroll de Carrollton com a últim signatari supervivent de la Declaració d'Independència, qui va morir quan el fill d'Adams, John Quincy Adams, era president.

La seva cripta es troba en la United First Parish Church (també coneguda com l'Església dels Presidents) a Quincy. Originalment, fou enterrat al cementiri de Hancock, prop del camí de l'Església. Amb quasi 91 anys és un dels presidents de més edat superat únicament per Herbert Hoover, Gerald Ford i Ronald Reagan.

Adams va ser esmentat com un congregacionalista, convertint-se en un unitarista en el moment en què la majoria de les esglésies congregacionales al voltant de Boston anaven a dirigir-se cap a l'unitarisme. Adams va ser educat a la Universitat Harvard quan la influència del deisme creixia allí, i va utilitzar termes deístes en els seus discursos i escrits. Creia en la bondat essencial de la creació, però no creia que Déu intervingués en els assumptes dels individus, i, en ser un unitarista, les seves creences excloïen a la divinitat de Crist. També creia que el servei regular a l'església era beneficiós per al sentit moral de l'home. Everett conclou que "Adams va tractar una religió basada en una espècie de sentit comú de la racionabilidad" i manté que la religió ha de canviar i evolucionar cap a la perfecció. Fielding mostra que Adams va sintetitzar les seves creences com les d'un purità, un deísta i humanista. Adams pensava que el cristianisme havia estat revelador per a l'home, però que va ser mal interpretat i mal col·locat al servei de la superstició, el frau i el poder sense escrúpols.

Igual que molts dels seus contemporanis, Adams va criticar les pretensions d'autoritat universal de l'Església catòlica.

En 1796, Adams va contradir a Thomas Paine i les seves crítiques al cristianisme dient: "La religió cristiana és, per sobre de totes les religions que sempre van prevaler o que han existit en els temps antics o moderns, la religió de la saviesa, la virtut, l'equitat i la humanitat, deixeu que el guàrdia negre Paine digui el que vulgui."

L'any 2008 la cadena de televisió dels Estats Units HBO va dedicar una sèrie de televisió de 7 capítols a la vida i obra de John Adams basada en la biografia de David McCullough. La sèrie va tenir un èxit rotund, aconseguint 13 premis Emmy i 4 Globus d'Or. John Adams és interpretat per Paul Giamatti.

Adams, John; Adams, Charles Francis. The Works of John Adams (en anglès). Vol. IV. Little, Brown, 1851 [Consulta: 13 setembre 2014].

Elkins, Stanley; McKitrick, Eric. The Age of Federalism: The Early American Republic, 1788-1800 (en anglès). Oxford University Press, 1994. ISBN 9780199796052 [Consulta: 31 agost 2014].

Kurtz, Stephen G. The Presidency of John Adams: The Collapse of Federalism, 1795-1800 (en anglès). Literary Licensing, 2011. ISBN 9781258052010.

Wood, Gordon S. Revolutionary Characters: What Made the Founders Different (en anglès). Penguin Books, 2007. ISBN 9780143112082 [Consulta: 31 agost 2014].

# data[].attributes.attachment_link.description
John Adams ( Braintree (actualment Quincy) Massachusetts, 30 d'octubre de 1735 - 4 de juliol de 1826) fou un polític estatunidenc, que va ser el segon President dels Estats Units (1797-1801) i un dels pares fundadors del país.

# data[].attributes.body
He was a lawyer, politician, President of the United States between 1809 and 1817, and one of the most influential "Founding Fathers" of the United States Constitution, to the point that he was nicknamed "The Father of the Constitution."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
James Madison ( Port Conway, Virgínia, Estats Units, 16 de març de 1751 - Montpelier, Virgínia, Estats Units, 28 de juny de 1836) va ser un advocat, polític, President dels Estats Units entre 1809 i 1817, i un dels "Pares Fundadors" de la Constitució dels Estats Units més influents, fins a tal punt que rebé el sobrenom de "El Pare de la Constitució". Entre 1787 i 1788 va escriure juntament amb Alexander Hamilton i John Jay una sèrie d' assajos publicats en diversos diaris de l'estat de Nova York anomenats The Federalists Papers que van ajudar a la ratificació de la Llei Fonamental i que encara avui dia són considerats uns dels escrits més importants per a la interpretació constitucional. De fet, Madison va ser l'autor més prolífic dels tres i va escriure els dos capítols més importants de la sèrie: "El Federalista Núm. 10" i "El Federalista Núm. 51".

Com a representant del Congrés va treballar amb el president George Washington en les tasques de formar el primer govern dels Estats Units. A més a més, va crear juntament amb Thomas Jefferson el primer Partit Republicà (posteriorment conegut com a Partit Demòcrata-Republicà) que s'oposava a les tesis defensades pel Partit Federalista.

# data[].attributes.attachment_link.description
James Madison ( Port Conway, Virgínia, Estats Units, 16 de març de 1751 - Montpelier, Virgínia, Estats Units, 28 de juny de 1836) va ser un advocat, polític, President dels Estats Units entre 1809 i 1817, i un dels "Pares Fundadors" de la Constitució dels Estats Units més influents, fins a tal punt que rebé el sobrenom de "El Pare de la Constitució".

# data[].attributes.body
He was the fifth president of the United States (1817-1825). Before coming to the presidency he served as a soldier, lawyer, continental congressional delegate, senator, governor, secretary of state, and secretary of defense.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
James Monroe ( 28 d'abril de 1758 - 4 de juliol de 1831) fou el cinquè president dels Estats Units ( 1817 - 1825). Abans d'arribar a la presidència va exercir com a soldat, advocat, delegat continental del congrés, senador, governador, secretari d'estat, i secretari de defensa. Va participar en les negociacions per la compra de la Louisiana a França el 1803, per mandat de Thomas Jefferson.

La seva etapa de govern

Un diari de Boston va denominar la seva etapa de govern com l' era dels bons sentiments, on tot el món estava en pau i els esforços se centraven en el progrés econòmic. No duraria massa, ja que l'expansió cap a l'oest va reobrir el debat entre estats esclavistes i abolicionistes. També la revolució industrial provocaria, sobretot a les ciutats de la costa est, noves tensions socials de classes, produïdes pel ràpid creixement dels barris de classe obrera. En tota la seva etapa de govern, Monroe, trencant amb la tendència federalista, va tractar de defensar un país on l'estat era el menys intervencionista possible.

L'esclavitud, pròpia dels estats del sud, va ser una institució molt lligada a la producció de cotó. Fins i tot els més moralistes del nord endolcien els seus discursos per ser conscients de la importància del cotó en les exportacions de l'estat. El cotó abastava als mercats europeus i va cobrir el buit que va deixar el tabac. Eli Whitney va desenvolupar un nou enginy agrari denominat la desmotadora.

El Compromís de Missouri el 1820 va delimitar la línia geogràfica que dividia els estats esclavistes dels abolicionistes. El problema va sorgir amb la incorporació de nous estats a l'oest, la determinació dels quals entorn de l'adopció de l'esclavitud podia alterar l'equilibri polític a la Unió. Missouri es va acceptar com estat esclavista, a canvi de crear l'estat de Maine para mantenir la igualtat en el senat. Però es fixava el paral·lel 36° 30′ al nord del qual quedava prohibida l'esclavitud.

Espanya, embolicada en el procés d' emancipació americana el 1819 i incapaç de defensar aquell territori va preferir cedir aquest territori a canvi de cancel·lar els deutes de ciutadans espanyols per un valor de cinc milions de dòlars. L'adquisició de la Florida acabava de tancar la façana atlàntica de la Unió.

La doctrina Monroe

James Monroe va proposar una "doctrina" on es dirigiria els europeus amb intenció que cap dels països d'aquest continent interferís a Amèrica. "Amèrica per als americans", significava que Europa no podia envair ni tenir colònies en el continent. Com s'estava donant el procés d'Imperialisme, la doctrina deduïa que les potències europees s'ocupessin d' Àsia i Àfrica però que Amèrica pertanyia als americans. També va ser una defensa a les independències de Llatinoamèrica perquè poguessin tenir govern propi. Aquesta doctrina no va ser en realitat molt efectiva a causa de les múltiples intervencions europees posteriors en sòl americà, com per exemple l'ocupació espanyola de la República Dominicana entre 1861 i 1865, el bloqueig de vaixells francesos als ports argentins entre 1839 i 1840, l'establiment d'Anglaterra a la costa de la Mosquitia, a Nicaragua, etc.

# data[].attributes.attachment_link.description
James Monroe ( 28 d'abril de 1758 - 4 de juliol de 1831) fou el cinquè president dels Estats Units ( 1817 - 1825). Abans d'arribar a la presidència va exercir com a soldat, advocat, delegat continental del congrés, senador, governador, secretari d'estat, i secretari de defensa.

# data[].attributes.body
He was the seventh President of the United States of America. Son of poor Irish immigrants, he took part in the war of independence as a messenger.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Andrew Jackson ( Waxhaws, Carolina del Sud, 15 de març de 1767 - Nashville, Tennessee, 8 de juny de 1845) va ser el setè President dels Estats Units d'Amèrica. Fill d'immigrants irlandesos pobres, va participar en la guerra d'independència com a missatger.

Va ser el primer president triat per sufragi universal i que no va pertànyer al cercle de polítics que van participar en la guerra d'independència ni en la redacció de la constitució. És un dels grans ídols de la història del seu país per haver fet concloure eficaçment la guerra de 1812 ( Batalla de Nova Orleans), que va enfrontar per segona vegada als EUA amb el Regne Unit, haver conquistat la península de Florida als espanyols el 1817 (durant l'administració del president James Monroe) i haver dirigit les guerres índies contra les tribus Creek, Seminola i Cherokee, que van tenir com a objectiu empènyer-les més a l'oest per a permetre als blancs establir-se fins al Mississipí (Se li atribuïx per això últim, la frase "l'únic indi bo és l'indi mort"). El 1837 Jackson també va reconèixer a la nova República de Texas que poc abans havia pertangut a Mèxic.

A més va ser el primer president d'origen humil, va projectar la imatge de defensor de l'home comú. Les seves diferències amb el Banc Nacional consistien en la suspicàcia del poble davant l'ambició de polítics, banquers i inversionistes estrangers, va dur que desconfiessin de les notes bancàries, i exigir que es pagués amb monedes d'or o plata.

Alguns canvis que es van introduir durant aquest període de la història de la nació que van fer que aquesta es fes més democràtica van ser: l'amenaça de nul·litat i secessió dels estats; la renovació de la cèdula del Banc Nacional, i el trasllat dels indígenes cap a l'oest, aquests van ser els assumptes més importants de l'era de Jackson.

# data[].attributes.attachment_link.description
Andrew Jackson ( Waxhaws, Carolina del Sud, 15 de març de 1767 - Nashville, Tennessee, 8 de juny de 1845) va ser el setè President dels Estats Units d'Amèrica. Fill d'immigrants irlandesos pobres, va participar en la guerra d'independència com a missatger.

# data[].attributes.body
He was the eighth president of the United States of America. He ruled between 1837 and 1841. He was the first President of the United States without ancestry from the British Isles and also the first who had not experienced the American Revolution.

# data[].attributes.attachment_link.description
Martin van Buren ( Kinderhook, Nova York 5 de desembre del 1782 - 24 de juliol del 1862), també conegut com a Old Kinderhook, va ser el vuitè president dels Estats Units d'Amèrica. Va governar entre 1837 i 1841.

# data[].attributes.body
He was the tenth president of the United States between 1841 and 1845. He had already been vice president during the very short term of his predecessor, William Henry Harrison.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
John Tyler, Jr ( 29 de març del 1790 - 18 de gener del 1862), fou el desè president dels Estats Units entre el 1841 i el 1845. Ja havia estat Vicepresident durant el brevíssim mandat del seu predecessor, William Henry Harrison. Va tenir problemes per governar a causa de l'oposició dels que anteriorment li havien donat suport. El fet principal de la seva presidència fou l'annexió de Texas.

Va proposar reformes fiscals per aconseguir més diners i eixugar el deute creixent del país, però els seus opositors van vetar gran part de les seves iniciatives (amb una fracassada moció de censura inclosa, la primera dels Estats Units). Sota el seu mandat va iniciar-se l'expansió cap al Pacífic, amb el reforçament de l'exèrcit naval.

# data[].attributes.attachment_link.description
John Tyler, Jr ( 29 de març del 1790 - 18 de gener del 1862), fou el desè president dels Estats Units entre el 1841 i el 1845. Ja havia estat Vicepresident durant el brevíssim mandat del seu predecessor, William Henry Harrison. Va tenir problemes per governar a causa de l'oposició dels que anteriorment li havien donat suport.

# data[].attributes.body
He was the twelfth president of the United States of America. He ruled from 1849 to 1850. Taylor was noted for his great military career and for being the first president of the United States.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zachary Taylor ( 24 de novembre de 1784 - 9 de juliol de 1850) també conegut com a Old Rough and Ready, va ser el dotzè president dels Estats Units d'Amèrica. Va governar de 1849 a 1850. Taylor va destacar per la seva gran trajectòria militar i per ser el primer president dels Estats Units que arribava al càrrec sense haver estat triat prèviament per a cap altre càrrec públic. Va ser, a més, el segon president que va morir durant el mandat.

Zachary Taylor, fill de Richard Taylor i Sarah Stroher, va néixer en una cabanya propera a Barboursville, a Virgínia. De nen ell i la seva família es van traslladar a Kentucky on Taylor va créixer en una plantació coneguda com a Little Zack. A principis de 1810 va conèixer Margaret Mackall Smith amb la qual va contreure matrimoni el 21 de juny d'aquest mateix any. Van tenir un fill i cinc filles, dues de les quals van morir en la infància. Va entrar a l' Exèrcit dels Estats Units el 1806 ascendint a tinent d' infanteria dos anys més tard. Poc després va ser enviat al territori d' Indiana convertint-se en el Commandant de Fort Harrison. En la segona guerra contra els anglesos que va ser des de 1812 fins al 1815 va ser reconegut com un excel·lent militar. Anys més tard va servir en la guerra de Black Hawk el 1832 i en la segona guerra contra els Seminoles entre 1835 i 1842. Durant la guerra dels Seminoles es va guanyar l'àlies de Old Rough and Ready després de la batalla del llac Okeechobee.

Durant la Intervenció Nord-americana a Mèxic, les força principal, dirigida per Zachary Taylor, va marxar del Río Bravo cap al centre de Mèxic i va guanyar la batalla de Monterrey, el setembre de 1846. El president Antonio López de Santa Anna va dirigir les tropes mexicanes personalment cap al nord, però va ser derrotat en la batalla de Buena Vista el 22 de febrer de 1847. Mentrestant, en lloc d'enviar reforços a l'exèrcit de Taylor, el president nord-americà Polk va enviar un segon grup armat sota el general Winfield Scott el març del 1847, transportat per via marítima al Port de Veracruz per iniciar un segon front d'invasió cap a la capital mexicana. Scott va guanyar la batalla de Veracruz, i va marxar cap a la ciutat de Mèxic

# data[].attributes.attachment_link.description
Zachary Taylor ( 24 de novembre de 1784 - 9 de juliol de 1850) també conegut com a Old Rough and Ready, va ser el dotzè president dels Estats Units d'Amèrica. Va governar de 1849 a 1850.

# data[].attributes.body
He was the 15th President of the United States (1857-1861). He was the only president ever married, and the only Pennsylvania citizen elected to office.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
James Buchanan ( 23 d'abril de 1791 - 1 de juny de 1868) va ser el 15è president dels Estats Units ( 1857- 1861). Va ser l'únic president que mai es va casar, i l'únic ciutadà de Pennsilvània escollit per a ocupar el càrrec. El seu compliment en el càrrec va ser criticat per la seva inacció enfront de la divisió del país que provocaria l'esclat de la Guerra Civil.

Buchanan va ser congressista i senador per Pennsilvània. Va néixer a Cove Gap, prop de Mercersburg, al Comtat de Franklin (Pennsilvània), el 23 d'abril de 1791. Es va mudar a Mercersburg amb els seus pares en 1799, va rebre classes particulars, va assistir a l'escola del poble i es va graduar en la Universitat de Dickinson de Carlisle (Pennsilvània). En 1809, es va mudar a Lancaster (Pennsilvània). El mateix any va començar a estudiar dret; el 1812 va culminar els seus estudis i va començar l'exercici de la professió a Lancaster. Va ser un dels primers voluntaris per a la Guerra Anglo-Americana de 1812-1815 i va servir durant la batalla de Baltimore ( Maryland). Va ser membre del Congrés de Pennsilvània des de 1814 i el 1815. Va ser president del Comitè de la Judicatura (congrés vintiunè). No va ser candidat a la reelecció el 1830. Buchanan va ser designat per la Cambra de Representants el mateix any com un dels fiscals en la moció de judici polític contra James H. Peck, jutge del Tribunal de Districte dels Estats Units per al Districte de Missouri. Entre 1832 i 1834 va ser ministre plenipotenciari a Rússia.

Buchanan fou escollit pel Partit Demòcrata al Senat per a substituir William Wilkins després de la seva dimissió. Va assumir el seu escó el 6 de desembre de 1834 i va ser reescollit el 1837 i 1843. Va ser president del comitè sobre Relacions Exteriors del 1837 al 1841, i el 1845 fou nomenat Secretari d'Estat en el Gabinet del President James Polk fins a 1849; el 1846 va encapçalar les negociacions que van conduir a la signatura del tractat d'Oregon, que va fixar els límits entre les llavors colònies britàniques i els Estats Units. Des de 1853 fins a 1856 va ser enviat en representació diplomàtica a Gran Bretanya.

En la Convenció Nacional del Partit Demòcrata reunida a Cincinnati ( Ohio) entre el 2 de juny i el 6 de juny de 1856, Buchanan va derrotar el President Franklin Pierce (que intentava ser reelegit) i a altres precandidats interns; i va assolir ser triat com a candidat Presidencial per a les eleccions d'aquest any.

Buchanan havia d'enfrontar-se al candidat del recentment fundat Partit Republicà, l'aventurer John C. Frémont; i a l'expresident Millard Fillmore, que era candidat del Partit Americà.

Buchanan va obtenir el 45,28% dels vots populars ( 1.836.072 vots), mentre Frémont va rebre el 33,11% ( 1.342.345 sufragis), i Fillmore el 21,53% ( 873.053 vots) en els comicis celebrats el 4 de novembre de 1856; Buchanan esdevingué President dels Estats Units amb un govern demòcrata des del 4 de març de 1857 fins al 3 de març de 1861. Es va retirar a la seva casa de Wheatland (Pennsilvània), on va morir l' 1 de juny de 1868. És enterrat al Cementiri de Woodward Hill, a Lancaster.

# data[].attributes.attachment_link.description
James Buchanan ( 23 d'abril de 1791 - 1 de juny de 1868) va ser el 15è president dels Estats Units ( 1857- 1861). Va ser l'únic president que mai es va casar, i l'únic ciutadà de Pennsilvània escollit per a ocupar el càrrec.

# data[].attributes.body
That is a very controversial and popular song!

We have wanted to put this song because it represents a lot of the situation that is being lived in the United States at the moment due to the murder of George Floyd by the hand of police officers just for being of a different color. The BLACKLIVESMATTER hastag has raised protests around the world against police brutality. So much so that the White House has turned off its lights for the first time in more than 150 years. Also the appearance of the hacktivist group Anonymous, which has returned after three years without speaking, is supporting these protests and exposing confidential information from the United States Government.

# data[].attributes.attachment_link.title
Childish Gambino - This Is America (Official Video)

# data[].attributes.body
He was the 32th president of the United States (1933-1945).
He won the election four times in a row and was president for twelve years, dying while working and being the longest-serving president of the USA. It brought the USA out of the great depression thanks to the new deal.

# data[].attributes.body
He was the 42th president of the United States (1993-2001).
He was very popular due to the economic, educational, sanitary and environmental improvements that he generated in addition to acting as a peaceful mediator in external wars.

# data[].attributes.body
He was the 19th President of the United States (1877-1881).
He was a reformer who carried out public service reform and tried to reconcile the divisions inherited from the Civil War and Reconstruction.

He was a very good president and before the presidency he was in the army, he was also an American lawyer and politician.

# data[].attributes.attachment_link.description
Get access to files anywhere through secure cloud storage and file backup for your photos, videos, files and more with Google Drive.