# data[].attributes.attachment_caption
אריאל שרון היה ראש ממשלת ישראל חבר הכנסת הליכוד מפלגת קדימה והחטיבת הצנחנים בפועלת התגמול, הטרור ברצועות עזה בתחילת שנות ה70 כאלוף פיקוד דרום במלחמת יום הכיפור

# data[].attributes.headline
גולדה מאיר הייתה פוליט

# data[].attributes.body
גולדה מאיר הייתה פוליטיקאית ישראלית אחת משני הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות.

כיהנה כראש ממשלת ישראל הרביעית בין השנים 1969 ל-1974.

והיא האישה הראשונה והיחידה שכיהנה בתפקיד זה.

ליאל ה2

# data[].attributes.headline
אריאל שרון נולד ב1928 

# data[].attributes.body
אריאל שרון נולד ב1928 הוא היה ראש ממשלת ישראל והוא נולד בכפר מלל ושירת בצבא וניפטר ב2014 האחד עשרה לינואר והיה ממייסדי מפלגת הליכוד שחרתה על דגלה את החזון ארץ ישראל השלמה

בשנותיו האחרונות פרש ממפלגת העבודה והקים את מפלגת קדימה.

ליאל ה2

# data[].attributes.body
ראשת ממשלת ישראל לשעבר.

# data[].attributes.body
ראש ממשלת ישראל לשעבר.

# data[].attributes.headline
לדעתי גולדה מאיר נחשבת

# data[].attributes.body
לדעתי גולדה מאיר נחשבת למנהיגה משום ש...

היא עשתה מלא תפקידים מורכבים לדוגמא:

כשגרירת ישראל בברית המועצות, חברת כנסת,

שרה והיתה ראשת ממשלת ישראל הרביעית

# data[].attributes.body
מנחם בגין היה: איש צבא ישראלי, פוליטיקאי, ראש ממשלת ישראל, מדינאי.

מנחם בגין נולד: 16 באוגוסט 1913.

# data[].attributes.headline
גולדה מאיר נולדה ב-3 במאי 1933.היא גם הייתה פוליטיקאית ישראלית , אחת משתי הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות.

# data[].attributes.subject
גולדה מאיר נולדה ב-3 במאי 1933.היא גם הייתה פוליטיקאית ישראלית , אחת משתי הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות.

# data[].attributes.body
גולדה מאיר נולדה ב-3 במאי 1898

וגם היא נבחרה לאספה המכוננת, שבהמשך הפכה לכנסת הראשונה.

# data[].attributes.body
אריאל שרון גדל ונולד בכפר מל''ל. אריאל שרון היה ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון היה גם חבר כנסת, אריאל שרון נולד

ב-1928

# data[].attributes.headline
שרון אריאל היה לפני הח

# data[].attributes.body
שרון אריאל היה לפני החיים הפוליטיים

מפקד בחטיבת הצנחנים

# data[].attributes.headline
גולדה מאיר. מציג עדי הלר מכיתה ה1

# data[].attributes.subject
גולדה מאיר. מציג עדי הלר מכיתה ה1

# data[].attributes.body
גולדה מאיר נולדה ב1898 בשם גולדה מאוביץ בקייב כראשת הממשלה והנשית היחידה שהיתה בארץ הייתה אישה חזקה ברצון וחנישות כראשת הממשלה והצליחה לשמור עליניו ועל ביטחוננו והצליחה במלחמת ששת הימים וביום הכיפורים לשמור את הביטחון לאחר המלחמה כבר לא רצו אותה ולמרות שניצחה 1974 עם מפלגתה התפתרה ונפתרה ב1978 והיא אחד המנהיגים החזקים שהיו לנו במדינתנו

# data[].attributes.body
היה שרון מפקד חטיבת הצנחנים, מקים יחידה 101 ונודע בפעולת התגמול שעליהן פיקד וכמי שהכריע את הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 כאלוף פיקוד הדרום. במלחמת יום הכיפורים חצה עם אוגדתו את תעלת סואץ והביא למפנה העיקרי בחזית הדרום.

שני

# data[].attributes.attachment_caption
אריאל אריק שרון נולדב28 בפברואר 1928 תחת בשם אריאל שיינמן. אריאל היה ממיסדי הליכוד. משך שלושים  שנות מנהיגתו  בגישת ותקיפת הטרור וכונה אב ההתנחלנוית כשר הביטחון

# data[].attributes.headline
אריאל שרון  מציג עדי הלר.

# data[].attributes.subject
אריאל שרון  מציג עדי הלר.

# data[].attributes.body
אריאל שרון נולד ב28 לפברואר 1928 במשך שלושים שנה כשר הביטחון ראש הממשלה ויושב ראש הליכוד אריאל היה בולטת בישתו לתקופ את הטרור וכונה אב ההתחלנויות ב2003 כשנביר בפעם השניה בחייו לראש הממשלה הוא הכריז על התנתקות ופינה את ההתחלנויות מרצועות עזה אריאל שרון היה נחשב כמנהיג עם רצון ביטחון ואומץ כדי לשמור על מדינתנו

# data[].attributes.body
מנחם בגין היה מנהיג חשוב בישראל, גם בשנות המאבק על הקמת המדינה וגם במדינת ישראל. הוא היה מפקד מחתרת האצ"ל ולחם בבריטים לפני קום המדינה.

שני

# data[].attributes.body
גולדה מאיר היא האישה הראשונה והיחידה שכיהנה כראש ממשלה בישראל. וגם, היא האישה השלישית בעולם שנבחרה לראשות ממשלה. כראש הממשלה, הנהיגה את ישראל בתקופת מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.

שני

# data[].attributes.headline
עדי הלר. מנחם בגין 

# data[].attributes.subject
עדי הלר. מנחם בגין 

# data[].attributes.body
מנחם בגין נולד ב16 לאוגוסט 1913 ברסט שברוסיה
לאחר הקמת המדינה הקים את מפלגה תנועת החירות .המאבק הפוליטי הראשון שלו היה נגד ההסכם עם בין ממשלה ישראלית לבין ממשלה גרמנית המערבית. בבחירות לכנסת התשיעית במדינה הליכוד בראשות מנחם בגין המקרה המכונה המהפך חראשונה בהיסטוריה של מדינתינו ישראל. בתקופת כהונתו של בגין חתם ב1979 על הסכם שלום עם המצרים במהלך הזה פונה חצי האי סיני מהתיישבות בישראל ובזכות זה בגין זכה בפרס נובל שלום. בשנת 1982 לאחר מתיחות ביטחוניתגבולה של לבנון לפתיח תמבצעה שלום בגליל בגין התפתר מתקפיד ראש הממשלה ב1983 וב1992 נפתר בגיל 78. בגין היה איש מיוחד היה לו רצון נחישות מנהיגות יוצאת מן הכלל ובגן נחשב אחד המניהיגים הגדולים ביותר שהיו כאן בעכבות השלום שהצליח לעשות ועוד הרבה דברים טובים שתרמו למדינתנו

# data[].attributes.body
גולדה מאיר הייתה רשת הממשלה ב1955 הוצבה כמועמדת מפא"י לרואשת עיריית תל הביב אבל לא נבחרה לתפקיד איה הייתה אחת משתי נשים שהיו בממשלה.

# data[].attributes.headline
אריאל שרון נחשב למנהיג מכיוון ש

# data[].attributes.subject
אריאל שרון נחשב למנהיג מכיוון ש

# data[].attributes.body
היה ממייסדי מפלגת הליכוד שחרתה על דגלה את החזון ארץ ישראל השלמה במשך 30 שנה שנות פעילותו הפוליטית בלט בגישתו התקיפה למלחמה בטרור ובתמיכתו במפעל התנחלויות

מאיה ידגר

# data[].attributes.body
אריאל (אריק) שרון (26 בפברואר 1928, ה' באדר ה'תרפ"ח – 11 בינואר 2014, י' בשבט ה'תשע"ד) היה ראש ממשלת ישראל ה-11 בין השנים 2001–2006, שר בממשלות ישראל, חבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד, מייסד ויושב ראש מפלגת קדימה. לפני כניסתו לחיים הפוליטיים היה שרון מפקד חטיבת הצנחנים, מקים יחידה 101 ונודע בפעולות התגמול שעליהן פיקד וכמי שהכריע את הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 כאלוף פיקוד הדרום. במלחמת יום הכיפורים חצה עם אוגדתו את תעלת סואץ והביא למפנה העיקרי בחזית הדרום.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
תורמים למיזמי ויקימדיה

# data[].attributes.attachment_link.title
אריאל שרון – ויקיפדיה

# data[].attributes.headline
מאיר נבחרה לאספה המכוננת, שבהמשך הפכה לכנסת הראשונה, ומונתה לשרת העבודה בממשלת ישראל הראשונה. בתפקידה זה הובילה חקיקה חברתית שהניחה את התשתית למשפט העבודה בישראל. ב-1955 הוצבה כמועמדת מפא"י לראשות עיריית תל אביב, אך לא נבחרה לתפקיד. 

# data[].attributes.subject
מאיר נבחרה לאספה המכוננת, שבהמשך הפכה לכנסת הראשונה, ומונתה לשרת העבודה בממשלת ישראל הראשונה. בתפקידה זה הובילה חקיקה חברתית שהניחה את התשתית למשפט העבודה בישראל. ב-1955 הוצבה כמועמדת מפא"י לראשות עיריית תל אביב, אך לא נבחרה לתפקיד. 

# data[].attributes.headline
מה שהופך את גולדה מאיר למנהיגה זה שהי יודעת להיות ראשת ממשלה טובה ומעצימה

# data[].attributes.subject
מה שהופך את גולדה מאיר למנהיגה זה שהי יודעת להיות ראשת ממשלה טובה ומעצימה

# data[].attributes.body
אחת משני הנשים בישראל שהיו ראשות ממשלה

# data[].attributes.headline
גולדה מאיר נחשבת מנגה מיקבן ש...

# data[].attributes.subject
גולדה מאיר נחשבת מנגה מיקבן ש...

# data[].attributes.body
ממשלתה פעלה במתווה תוכנית אלון ומסמך גלילי להתיישבות יהודית בבקעת הירדן, שלתפיסתה, היא והרכסים בעורפה יהיו גבול השלום המזרחי של מדינת ישראל, ברמת הגולן ובפתחת רפיח. בתקופתה קמו חבל ימית והעיר ימית והתאפשרה התנחלות של יהודים באזור חברון ובקריית ארבע.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גולדה מאיר ( מאירסון; נולדה בשם גולדה מאבוביץ'; 3 במאי 1898, י"א באייר ה'תרנ"ח - 8 בדצמבר 1978, ח' בכסלו, תשל"ט) הייתה ראש ממשלת ישראל הרביעית, בין מרץ 1969 ליוני 1974. לפני כן כיהנה כ שרת העבודה (1949-1956), וכ שרת החוץ (1956-1966). כראש הממשלה, הנהיגה את ישראל בתקופת מלחמת ההתשה ו מלחמת יום הכיפורים. גולדה מאיר היא האישה היחידה שכיהנה כראש ממשלה בישראל. נוסף על היותה ראש הממשלה הרביעית של ישראל, היא האישה השלישית בעולם שנבחרה לראשות ממשלה.

גולדה מאיר נולדה ב אימפריה הרוסית, בעיר קייב (כיום, בירת אוקראינה) בשם גולדה מאבוביץ'. היא הייתה בת למשפחה יהודית מסורתית ענייה. חמישה ילדים שנולדו לפניה מתו בינקותם, וגולדה נותרה עם שתי אחיות. בהיותה כבת ארבע חוותה פוגרום נגד משפחות יהודיות באזור מגוריה. חוויית הפוגרום, תחושת הפחד ומפח הנפש שליוו אותה לא הרפו ממנה כל שנות חייה. בשנת 1903, לאחר שאביה התקשה למצוא עבודה כ נגר ו היגר בגפו ל ארצות הברית, עברו שאר בני המשפחה לעיר פינסק. בשנתיים שהמשפחה שהתה בלעדיו בפינסק התמסרה אחותה שיינה לפעילות ציונית- מהפכנית שסיכנה אותה בהסתבכות עם השלטונות, והדבר הותיר חותם עמוק על גולדה הצעירה וזירז את הגירת המשפחה ב-1906 בעקבות האב. גולדה, הוריה ואחיותיה השתכנו בעיר מילווקי שבארצות הברית. את שמונה שנות ילדותה ברוסיה תיארה כשנים של עוני, קור, רעב ופחד.

הוריה, שנותרו עניים למרות החנות שפתחה אִמהּ, לא היו בעלי שאיפות גבוהות בקשר לחינוכה של גולדה, במיוחד לנוכח עימותיהם עם אחותה הגדולה שיינה, שאת רעיונותיה ה סוציאליסטיים תיעבו. "הוריי היו משוכנעים שחינוך תיכוני עבורי הוא מותרות לא הכרחית ולא רצויה", סיפרה לימים. גולדה התעקשה על לימודים ב בית ספר תיכון, והתעמתה על כך עם אמה. אחותה שיינה ובעלה סיפקו לה פתח מילוט. עניים ככל שהיו, הציעו לה להצטרף אליהם ל דנוור. בגיל 15 נעלמה גולדה מהבית, אחרי שאספה כסף לנסיעה הארוכה ב רכבת, והותירה מכתב הסבר להוריה, שתגובתם הייתה קשה.

בתקופה בה שהתה אצל אחותה ובעלה התוודעה גולדה לחבורת הצעירים היהודים ה סוציאליסטים שהתאספה בביתם. שיחותיהם ורעיונותיהם הציוניים ריתקו אותה. אחד מהאורחים היה מוריס מאירסון, שמשך את ליבה בידיעותיו הרחבות ובאהבתו ל מוזיקה ול שירה. משהחלה גם אחותה להכביד ביחסה אליה, עברה גולדה לגור בשותפות. כעבור זמן מה שלח לה אביה לראשונה מכתב ובו בקשה שתחזור, למען אִמהּ, ובעקבותיו חזרה גולדה למילווקי שנתיים לאחר שעזבה אותה.

משחזרה למילווקי בגיל 17, שבה להתגורר עם הוריה בבית המרווח שרכשו. הוריה היו פעילים בקהילה היהודית במילווקי, הצליחו לקנות לעצמם מעמד בה, ולא התנגדו עוד לרצונה של בתם לרכוש לעצמה השכלה. היא סיימה את לימודיה בתיכון והמשיכה ללימודים בסמינר למורים (היום האוניברסיטה של ויסקונסין - מילווקי). לאחר מכן לימדה בבתי הספר הציבוריים של מילווקי. גולדה המשיכה לגלות עניין רב בפעילות במסגרת מפלגת " פועלי ציון", ואף ארגנה הפגנה נגד פרעות פטליורה ב אוקראינה. בהדרגה, בהשפעת בואם לעיר של מבקרים מ ארץ ישראל כ דוד בן-גוריון ו יצחק בן-צבי, התגבשה בה נחישות לעלות לארץ ישראל, והיא הצליחה לשכנע את בן זוגה מוריס לעלות עימה בעתיד. ב- 24 בדצמבר 1917 התחתנה עִמו בבית הוריה במילווקי, ועל אף שהעדיפה חתונה אזרחית, שוכנעה על ידי אמה לערוך נישואים יהודיים.

בחורף 1918 זכתה להכרה על פעילותה כשנבחרה על ידי הקונגרס היהודי האמריקאי לאחת מהצירות של מילווקי. למורת רוחה של משפחתה, היא הרבתה בנסיעות פוליטיות על חשבון זמנה עם בעלה.

ב- 1921 הפליגו מאירסון ואחותה עם משפחותיהן ל ארץ ישראל בספינה רעועה בשם "פוקהונטס" (SS Pocahontas). הנסיעה, שהייתה צפויה לארוך שבועיים, ארכה 44 ימים והייתה רצופת אסונות ואירועים מוזרים אחרים, בהם שביתת מלחים, התאבדותו של רב החובל, והתערערות נפשו של אחיו. הספינה הגיעה ל יפו, אולם הסבלים הערבים סירבו להוריד את העולים לחוף, והספינה המשיכה לנמל אלכסנדריה שב מצרים. משם הגיעה מאירסון ושאר העולים ביולי 1921 ברכבת ל תל אביב.

עם הגעתם לארץ ישראל התגוררו שתי המשפחות בדירה שכורה ב תל אביב. לימים, השתמשה גולדה מאיר בימיה הראשונים בארץ ישראל כדי להמחיש ל עולים חדשים את העובדה שגורלם שפר עליהם. היא לא זכתה לסיוע מ משרד לקליטת עלייה, איש לא הופקד על עזרה לה ולמשפחתה במגורים ובלימוד עברית (העולים מצִדם ראו המחשה זו לעיתים כהתנשאות וכהטפת מוסר, כפי שהודתה גולדה עצמה). מתל אביב עברו הזוג מאירסון ל מרחביה ב עמק יזרעאל, שבו היה לזוג מאירסון ידיד ותיק מאמריקה. במרחביה חששו תחילה ממי שנראתה כבת תפנוקים אמריקאית שבהגיעה לארץ ישראל העדיפה לעסוק בהוראת אנגלית ולא בעבודת כפיים, אולם בסוף ניאותו לקבלה.

מאירסון נהנתה מחיי הקיבוץ והתמחתה בגידול עופות. אולם בעלה התקשה להסתגל לתנאי החיים הקשים ולחוסר הפרטיות. הוא גם סירב בעקשנות להביא ילד לעולם כל עוד התגוררו בקיבוץ, ויאלצו לגדלו בדרך השיתופית שהייתה נהוגה בקיבוץ. בעקבות מחלתו ונפילתו למשכב למשך כמה שבועות, המליץ להם הרופא לעזוב את מרחביה בהקדם האפשרי. במרץ 1923, לאחר שהות של כשנה וחצי בקיבוץ, חזר הזוג ל תל אביב ואחר כך עבר ל ירושלים, שם סידר להם דוד רמז עבודה במשרדי סולל בונה. מוריס עבד ב הנהלת חשבונות וגולדה עבדה כ קופאית במשרה חלקית. בירושלים נולדו להם בן ובת - מנחם ושרה. את שנותיה בעיר תיארה לימים כ"אומללות ביותר בחייה", הן בשל היעדר ההגשמה ה חלוצית והן בשל ה עוני. היא סיפרה שכדי להכניס את בתה לגן היה עליה להתנדב לכבס את בגדי כל הילדים שבו, משום שלא הייתה יכולה לעמוד בתשלום הנדרש מההורים.

הוריה של מאיר עלו לארץ ישראל בשנת 1926 והתיישבו ב הרצליה.

ב- 1928 הציע לה דוד רמז, שהתיידד עמה, היה ער למצוקתה, ולימים אף הפך למאהב שלה, לשמש מזכירת מועצת הפועלות ב הסתדרות. תפקיד זה הפך את מאירסון, שהייתה שייכת למפלגת " אחדות העבודה" שלימים הפכה למרכיב מרכזי של מפא"י, לראש ארגון נשים ציוני גדול. היא ניהלה חיים עמוסי פעילות ונסיעות, והייתה ל נואמת נחשבת. מפאת העבודה היה עליה לעבור ל תל אביב עם ילדיה.

רמז העריך אותה מאוד וסייע לה בהתקדמותה בהנהגה הציונית. היא סומנה כבעלת עתיד מנהיגותי, בדומה ל חיים ארלוזורוב, צעיר מבריק אחר בן גילה.

בשנים 1932- 1934 שהתה בארצות הברית בפעילות ציונית וב איסוף תרומות כמזכירת ארגון הנשים למען החלוצות. ילדתה שרה קיבלה שם טיפול רפואי למחלת הכליות הקשה שממנה סבלה. עם חזרתה מונתה למזכירת " הוועד הפועל", ההנהגה העליונה של ההסתדרות, שבה כיהנה לצד אישים כ דוד בן-גוריון, דוד רמז ו ברל כצנלסון. היה לה תפקיד מרכזי במימוש רעיון ה"מפדה", מס שנגבה מחברי ההסתדרות לשם סיוע ל מובטלים.

בשנת 1943 נתנה עדות מרשימה מטעם הסנגוריה ב משפט סירקין - רייכלין.

ב שבת השחורה ב- 1946 נשלחו רבים ממנהיגי הוועד הפועל, ובהם משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ל מעצר ב לטרון. מאירסון החליפה אותו בתפקיד. למרות זאת, היא לא נחשבה אז לחברה בגוף העליון של מקבלי ההחלטות ב יישוב העברי.

בעת שירותה בארגון " ההגנה" היו למאירסון ארבעה שמות קוד שהידוע בהם הוא "פזית". שמות נוספים היו "ג'ק" (בארצות הברית), "וינר" ו"זהבה".

בטרם קום המדינה פגשה מאירסון פעמיים את עבדאללה מלך ירדן. בפגישה הראשונה, ב- 17 בנובמבר 1947, היה עבדאללה לבבי ופייסן, והבטיח שלא תהיה התנגשות בין כוחותיו לבין היישוב, ואילו מאירסון הבטיחה שהיהודים יראו בעין יפה את השתלטותו על החלק הערבי של הארץ, כפי שיוחלט ב תוכנית החלוקה. אולם ערב הפגישה השנייה, שהתקיימה ב- 12 במאי 1948, כבר היה ברור שבדעתו לשלוח את הלגיון הירדני להילחם ביהודי ארץ ישראל. במאמץ אחרון להניא אותו, הגיעה אליו מאירסון מחופּשת ל ערבייה, בצוותא עם מומחה לענייני ערבים, עזרא דנין, שהתחזה לבעלה. כשהגיעה לבסוף למפגש אמר לה המלך בנימה של התנצלות שמהלך העניינים אינו תלוי עוד בו, והציע למאירסון שהיישוב היהודי בארץ יוכפף לשלטון ממלכת ירדן כמיעוט, יהודיה יקבלו ייצוג ב פרלמנט משותף ו אוטונומיה באזורי מגוריהם, ללא הקמת מדינה עצמאית וללא המשך עליית יהודים לארץ - הצעה שלא התקבלה על דעתה. המסקנה הברורה מהפגישה הייתה שעבדאללה אכן מתכוון להצטרף כצד ב מלחמה, וגולדה נפרדה מהמלך במילים: "ניפגש לאחר המלחמה".

מיד לאחר מכן נשלחה מאירסון לגייס כספים בארצות הברית למען המאמץ המלחמתי; בארצות הברית שהתה כבר קודם לכן באותה שנה, למען אותה מטרה.

אף על פי כן לא נמנעו יהודים רבים מלבקר ב בית הכנסת הגדול במוסקבה בחגים, בזמן שבו הגיעו אליו אנשי המשלחת הדיפלומטית הישראלית. קבלת הפנים שנערכה להם הייתה לבבית. עשרות אלפים הרעיפו אהבה רבה על נציגי המדינה היהודית הצעירה. מפורסמת מאוד תמונתה של גולדה מאירסון רוקדת עם היהודים ב שמחת תורה, אשר הופיעה על שטר של עשרה ש"ח. אמנם אחרי זמן מה כבר גבר הפחד, והיהודים היו הססניים למדי לגבי התקרבות לדיפלומטים הישראלים. ב- 1949 חזרה מאירסון לישראל כדי לכהן כשרת העבודה, אחרי שנבחרה ל כנסת הראשונה מטעם מפא"י.

ב-31 בדצמבר 1954 חנכה את המרכז הראשון להכשרה מקצועית במדינת ישראל, ב באר שבע, אשר התפתח ל מכללה הטכנולוגית ללימודי הנדסאים.

בעת כהונתה כשרת העבודה והבינוי גולדה מאיר הייתה אחראית למפעל השיכון ההמוני בו תוך שנים ספורות נבנו שיכונים עבור מאות אלפי העולים וחוסלו המעברות.

ב- 1955 הציבה אותה מפא"י כמועמדת מטעמה לראשות עיריית תל אביב-יפו מול מועמד הציונים הכלליים, חיים לבנון. באותה עת לא היו נהוגות בחירות ישירות, וחברי מועצת העיר הם שבחרו בראש העירייה. מאירסון נהנתה מתמיכתן של סיעות ה שמאל, ואילו סיעות הימין תמכו בלבנון. מפא"י אכן ניצחה בבחירות עם 30.6% מהקולות, ומאירסון ציפתה כי חברי הסיעות הדתיות יתמכו במועמדותה, אך חלקם הביעו את התנגדותם לכך שאישה תכהן כראש העירייה וחלקם התנו את תמיכתם בכך שתופסק ה תחבורה הציבורית ב שבת ב חיפה. את ההתנגדות חיזק רב קהילת צ'רנוביץ בעיר, הרב שמואל מאיר הולנדר, ששלח ללבנון מכתב בו פירט את הסיבות הדתיות כנגד בחירת אישה לתפקיד, וכן הודה על "ההוספה שאושר לי על משכורתי הרבנית". בסיבוב ההצבעה הראשון במועצת העיר קיבלה מאירסון 13 קולות, לעומת 8 ללבנון ו-5 לנציג תנועת החרות משה איכילוב, אלא שהחוק דרש אז רוב מוחלט, כלומר 16 קולות, שהושג רק בסיבוב ההצבעה הרביעי, בו נבחר לבנון עם 16 קולות הציונים הכללים, חרות והדתיים כנגד 14 קולות מפלגות השמאל. מאירסון הגיבה על התוצאות באומרה כי "בארץ זו של חנה סנש מעזים בשנת 1955 להעלות מחדש את הארגומנטציה החשובה הזו - שאין זכות שווה לאישה במדינת ישראל".

כחברת ממשלה תמכה מאירסון ב פעולות התגמול וצידדה בעמדתו הנִצית של בן-גוריון. משחזר בן-גוריון ב-1955 לראשות הממשלה הלכו והחריפו עימותיו עם שׁרת, שר החוץ שלו. בן-גוריון הציע למאירסון להחליף אותו כשרת חוץ ביוני 1956; היא נענתה להצעה, ורכשה בכך את עוינותו של שׁרת, שראה אותה כמי שהייתה שותפה להדחתו. כשנכנסה לתפקידה עברתה את שם משפחתה מ"מאירסון" ל"מאיר", בהוראתו של בן-גוריון.

במשרד החוץ כיהנה מאיר עשר שנים. זמן קצר לאחר כניסתה לתפקיד החל מבצע קדש. כשהגיעה לעצרות ה או"ם נתקלה מאיר בבידוד בינלאומי הולך וגובר ובעקשנות הערבים, שהדפו כל ניסיון לפשרה.

ב- 1966 החליף אותה אבא אבן בתפקיד שר החוץ. עייפות ובריאות רופפת אילצו אותה לפרוש מהממשלה, אך לא מהכנסת. מחלת הסרטן תקפה אותה אז, אולם היא הוסתרה מעיני הציבור, ולא מנעה ממנה לתפקד היטב בשנים לאחר מכן. את טיפוליה ה כימותרפיים קיבלה בחשאי.

למאיר ולבעלה, מוריס, נולדו שני ילדים בירושלים - מנחם (1924-2014) ושרה (1926-2010). מנחם היה צ'לן, למד בין השאר אצל פבלו קזאלס, וניהל את הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב מאמצע שנות ה-60 עד 1980. שרה סיימה לימודים תיכוניים בתל אביב והצטרפה לקיבוץ רביבים. לימים נישאה לזכריה רחבי.

כאשר עברה לתל אביב ב-1928, נאלצה לעיתים קרובות להשאיר את הילדים לטיפולם של אחרים, אורח חיים שגרם לה לסבל רב וכדבריה ל"תחושת אשם נצחית", ואילו בעלה פקד אותה רק בסופי שבוע. חיי הנישואים שלהם החלו להתפורר, ובשנת 1943 נפרדו במוצהר, אולם הם מעולם לא התגרשו, ונותרו נשואים עד לפטירתו.

במאי 1951, נפטר מוריס מאירסון בגיל 57 בעת שביקר בביתה של מאיר, כאשר לא שהתה בביתה. הוא נטמן ב בית העלמין נחלת יצחק.

כבר בגיל עשרים ותשע, עם ההכרה שחיי הנישואין שלה אינם צולחים, ניהלה גולדה פרשיות יחסים עם כמה מן האנשים המקורבים אליה בהנהגת המפלגה. בתקופה מסוימת ניהלה חברות רומנטית עם דוד רמז שהיה נשוי ובמקביל ניהל יחסים עם אישה נוספת. לימים התפרסמה חליפת מכתבי אהבה בין גולדה לרמז, אם כי באותה תקופה הסתירו את יחסי הקרבה ביניהם בקנאות ואף הגדירו אותם כידידות איתנה בלבד.

גולדה ניהלה קשר רומנטי עז עם זלמן שזר, שהיה מבוגר ממנה בתשע שנים ונשוי משנת 1920 לרחל כצנלסון. הדעות חלוקות "האם שז"ר ביקש שהיחסים ביניהם יתהדקו כך שבעתיד הלא רחוק יתגרשו שניהם ויקימו בית משלהם. אולי גולדה רצתה בכך, אך לא היה לה האומץ או הרצון להתגרש פורמלית ממוריס. ייתכן גם ששז"ר דיבר אליה ב כפל לשון וגם הוא לא אזר אומץ להתגרש מרחל, אשתו".

פרשיות האהבה הסוערות עם שני אישים אלה נשזרו לאורך כמה שנים לסירוגין.

במהלך כהונתה בראשות הממשלה הייתה חולה ב סרטן הדם וטופלה ב כימותרפיה בסתר על מנת שהציבור לא יידע.

ערך מורחב - ממשלת ישראל החמש עשרה

עם מותו של לוי אשכול ב- 1969 הועדפה מאיר על פני מועמדים כ יגאל אלון, ראש הממשלה בפועל בימים שאחרי פטירת אשכול, כ משה דיין, שעימות בינו לבין אלון נחשב למסוכן למפלגה, וכ פנחס ספיר, שהסיכוי שלו לזכות בתפקיד היה טוב יותר, אך העדיף לוותר עליו. מאיר, שקיבלה בסקרים שקדמו לכניסתה למשרה הרמה אפס אחוזי פופולריות, נחשבה למועמדת של פשרה כשמונתה על ידי מרכז מפלגת העבודה ברוב של 287 חברים ו-45 נמנעים לראשות הממשלה מטעמה. מאיר החלה את כהונתה בתפקיד ראש ממשלת ישראל ב- 17 במרץ 1969, והייתה ראש ממשלה במשך 5 שנים. ממשלת ישראל ה-14 שהקימה הייתה בהרכב זהה לממשלת אשכול. מאיר הייתה האישה הראשונה בישראל שמילאה תפקיד זה, השלישית בעולם שכיהנה כראש ממשלה. למרות זאת מעולם לא רחשה אהדה לתנועה ה פמיניסטית, והיו שהאשימו אותה שאף פגעה בקידום נשים בסביבתה.

רק ה חרדים הביעו במפורש התנגדותם למינויה על רקע מגדרי. יצחק מאיר לוין, נציג אגודת ישראל, אמר בכנסת:

"רבים בעולם, יהודים ולא יהודים, יביעו לבטח את תמהונם על כך שדווקא עכשיו מצאו לנכון להעמיד אשה בראש הממשלה. גם אינני משוכנע שזה ירתיע את הערבים".

ב בחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969, זכה המערך (השני) ב-56 מנדטים, ההישג הטוב ביותר של רשימה כלשהי בבחירות בישראל. מצד שני, המפלגות שהרכיבו את המערך מנו 63 מנדטים בכנסת הקודמת (אם כי בן-גוריון לא הצטרף למערך, והתמודד ב רשימה הממלכתית, שזכתה בארבעה מנדטים). גולדה מאיר בחרה להרכיב את ממשלת ישראל ה15 כהמשך של ממשלת הליכוד הלאומי הקיימת מאז יוני 1967, וצירפה לממשלתה את גח"ל וראשה מנחם בגין כ שר בלי תיק.

בזירה החברתית היו שטענו שכהונתה של גולדה מאיר התאפיינה ב שמרנות ובחוסר שימת לב לשכבות המצוקה. בעקבות פגישתה עם אנשי תנועת הפנתרים השחורים מיוחסת לה האמירה: "הם לא נחמדים" ( 13 באפריל 1971). מאיר טענה כי דבריה הוצאו מהקשרם, וכי התייחסה להתפרעויות מצד חלק מפעילי התנועה שהשליכו בקבוקי תבערה על שוטרים. היא עצמה העלתה על נס פרויקטים שקידמה לרווחת תושבי עיירות הפיתוח ו שכונות המצוקה.

בהקשר הפלסטיני זכורות, בין היתר, אמירותיה "כשאני עליתי ארצה, לא היה דבר כזה עם פלסטיני" ו"לעולם לא אסלח לערבים על שלימדו אותנו להרוג את בניהם". מאיר התירה התיישבות של יהודים באזור חברון ואחרי התלבטות ממושכת גם ב קריית ארבע.

בתקופת כהונתה בראשות הממשלה נעשו ניסיונות להגיע לפתרון מדיני של הסכסוך בין ישראל ל מצרים. שר החוץ האמריקאי ויליאם רוג'רס ערך מסעות דילוגים בניסיון לגבש פשרה בקוורטט בינלאומי: אמריקני, בריטי, צרפתי ורוסי. לדעת מאיר, הוא התייחס בתמימות רבה מדי להצהרות הערבים על רצונם בשלום: "כמו ג'נטלמנים רבים אחרים, הוא הניח בטעות שכל העולם כולו מורכב מג'נטלמנים כמוהו". למרות המאמצים הדיפלומטיים, יחסי ישראל-מצרים נותרו עוינים, והשתפרו רק לאחר מלחמת יום הכיפורים וסיום כהונתה.

כדי להשיג הפסקת אש ב מלחמת ההתשה הסכימה מאיר להגמיש את מדיניותה ולהסכים עקרונית לנסיגה של צה"ל מקווי הפסקת האש גם ללא הסכם שלום מלא; דבר זה הביא לפרישת שרי גח"ל מהממשלה, ב- 4 באוגוסט 1970 עם קבלת הפסקת האש. עם זאת, היא לא הסכימה להיעזר בתיווכו של נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, שחפץ לנסוע למצרים לשם פגישה עם נאצר. סירוב זה הוליד את " מכתב השמיניסטים", שכתבו: "איננו יודעים אם נהיה מסוגלים לבצע את המוטל עלינו בצבא".

בתחילת 1971, הגיש שליחו של מזכיר האו"ם גונאר יארינג הצעה לתוכנית שלום בין ישראל ומצרים. 2 המדינות קיבלו עקרונית את התוכנית, אך עם הסתייגויות שהיו ביניהם הבדלים גדולים. המצרים דרשו שראשית ישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים. אחר כך יפתח משא ומתן לשלום. הסכם שלום יושג רק לאחר התחייבות לנסיגה מלאה של ישראל מכל השטחים שנכבשו ב 1967 לקוי יוני 1967. הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נשיא מצרים כי הוא מוכן להכיר בישראל ולהגיע עמה לשלום. הדרישות המצריות היו אמורות להרע את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67, כמו למשל שחיילים סובייטים ישתתפו בכוח האו"ם, ושהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול.

ב- 1972 הועבר לה שדר, דרך נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו, לפיו אנואר סאדאת יסכים להיפגש עִמה. גולדה הגיבה בחיוב, אולם בהמשך לא נתקבלה תשובה מסאדאת. בעת ביקורה ברומניה, במאי 1972, הגיעה ל בוקרשט מבירות קבוצה של פלסטינים מצוידים בדרכונים מצרים וחמושים, כדי להתנקש בה בעת הליכתה ברגל לבית הכנסת היכל קוראל. המתנקשים נעצרו על ידי שירותי הביטחון הרומנים ברחוב קרוב לבית הכנסת, לפני שהספיקו לבצע את זממם.

קיסינג'ר הציע למצרים ולישראל תוכנית שלום ב- 1973, כחצי שנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שלפיה ישראל תכיר בריבונות מצרית על כל סיני, כאשר תהיה נוכחות ביטחונית ישראלית במספר נקודות בסיני. גולדה הסכימה לתוכנית בעוד ש סאדאת לא השיב ולאחר מספר חודשים פתח במלחמת יום הכיפורים.

בתקופת כהונתה התגברו פעולות ה טרור הפלסטיני של אש"ף, בישראל ומחוצה לה. בין היתר, ב- 22 במאי 1970 אירעה ההתקפה על אוטובוס ילדי אביבים; ב- 9 במאי 1972 שיחרר צה"ל את נוסעי המטוס של חברת "סבנה", שנחטף בידי מחבלים והונחת בלוד; ומספר ימים לאחר מכן ב- 30 במאי בוצע הטבח בנמל התעופה לוד על ידי אנשי " הצבא האדום היפני"; ב- 5 בספטמבר באותה שנה אירע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בידי ארגון " ספטמבר השחור". בעקבות טבח זה הורתה הממשלה בראשותה ל" מוסד" לחסל את כל ראשי ארגוני הטרור הפלסטיניים, בישראל ומחוצה לה, שהיו מעורבים ברצח הספורטאים. באישורה ביצע "המוסד" מבצע חיסולים נרחב ברחבי אירופה, ובנוסף סיירת מטכ"ל התנקשה בבכירי אש"ף ב ביירות במבצע " אביב נעורים" באפריל 1973. כתגובה, בוצע ניסיון התנקשות במאיר בעת שביקרה ב ארצות הברית.

לפי צבי זמיר מטרת המבצע הייתה פגיעה ביכולת המחבלים לפעול, כולל חיסול ממוקד. לחיסולים לא היה קשר לשאלה האם המחבל היה קשור ל טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.

באמצע שנת 1973 רחשה דעת הקהל אהדה גדולה לגולדה מאיר.

ערך מורחב - ישראל במלחמת יום הכיפורים

בחודשים שלפני מלחמת יום הכיפורים זרמו התרעות רבות מפני מלחמה מתקרבת. המלך חוסיין נפגש עם מאיר מספר פעמים לפני המלחמה. הפגישה האחרונה התקיימה ב- 25 בספטמבר 1973 ב תל אביב, בה נכחו גם ראש ממשלת ירדן זייד אל-ריפאעי, מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרדכי גזית, לו קידר, מזכירתה של מאיר, ובכירי אגף המודיעין שצפו והקשיבו לשיחה. לפי צבי זמיר, ראש "המוסד" באותה עת, המלך חוסיין התריע בפגישות אלה מפני מלחמה קרובה. לפיכך התייעצה גולדה עם שר הביטחון משה דיין שהרגיע אותה.

גם בערב יום כיפור נמנעה מאיר מגיוס ה מילואים, בהתבסס על דעתם של דוד אלעזר, משה דיין, ראש אמ"ן ו חיים בר-לב, החלטה שהיא הגדירה כטעותה הגדולה ביותר, שעליה "לא הייתה לה נחמה". לפי דעה אחרת, בישיבת ממשלה מצומצמת שהתקימה ביום שישי, ערב יום כיפור 5 באוקטובר 1973, גולדה החליטה לא לגייס מילואים לפי המלצת שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל דוד אלעזר שהעריך סבירות לא גבוהה למלחמה, וראש אמ"ן אלי זעירא ששלל מלחמה והרשים את השרים בטון הבטוח שלו. עם זאת גולדה הוסמכה לגייס מילואים במהלך יום הכיפורים, אם יהיה צורך.

ביום הכיפורים עצמו, שעות לפני פרוץ המלחמה, החליטה מאיר לגייס את המילואים לבקשתו של ה רמטכ"ל דוד אלעזר, בניגוד לדעתו של דיין, שחשש שהעולם יראה זאת כהתגרות וכ תוקפנות. עם זאת, היא סירבה להצעתו של הרמטכ"ל להנחית מכה מקדימה, מחשש שכך תמנע הגעת עזרה בינלאומית במהלך המלחמה. בשעות אלה, דרש שר החוץ האמריקאי קיסינג'ר מישראל לא להנחית מכה מקדימה וקיבל אישור על כך מגולדה.

בעדותה בפני ועדת אגרנט, לאחר המלחמה, אמרה מאיר: "אני חושבת שהכותרת של האסון שקרה לנו בערב יום הכיפורים זה טעויות. כל אחד בשטח שלו טעה קצת", אמרה מאיר לוועדה. "אני לא חושבת שיש אדם אחד שיכול לקום ולהגיד אני לא טעיתי. אם הוא טעה מתוך מידע, זאת אומרת העריך את המידע לא נכון, או שטעה מתוך - לא העיז, נאמר, מול מומחים להגיד דבר שמומחים לא אמרו", היא אומרת לחברי הוועדה. "אני לוקחת את עצמי לדוגמה, מה היה קורה לי? היו חושבים שהיא טיפשה. טוב. במידה רבה זה גם נכון. אבל מה היה קורה לי לו הייתי אומרת כמו שהרגשתי באותם הימים. זה לא טוב לי, אני לא יכולתי לעמוד בעימות עם ראש אמ"ן או הרמטכ"ל". יו"ר הוועדה אגרנט השיב לדבריה של מאיר ואמר: "זו בדיוק הנקודה", אך היא טענה: "אבל זה לא היה לי טוב. על מה אני מייסרת את עצמי, לא שהייתי יותר חכמה או שידעתי יותר טוב, אבל מדוע לא אמרתי רבותיי, אולי בכל זאת גיוס? נניח שלא היו מקבלים את זה. אינני יודעת אם היו מקבלים זאת או לא. יותר קל לי להעמיד את עצמי לדוגמה מאשר להעמיד אנשים אחרים דוגמה, אבל שפה אין איש כמעט שיכול להגיד זאת... לא היה איש שלא אמר דבר שאולי יכול היה להציל, לו דעתו נתקבלת. זאת היא אמת. נדמה לי שזו הערכה אובייקטיבית, שקל לי להגיד את זאת, מפני שאני משייכת את עצמי בתוך החבורה הזאת". אגרנט המשיך ואמר למאיר: "זה מפני שכל אלה אין להם מכשירי הערכה. יש רק אחד שמעריך, זה אמ"ן, שיש לו מכשיר הערכה, שכל הידיעות עומדות לרשותו. והוא צריך לעשות סלקציה של עובדות, לחשוב עליהן ולהעריך אותן".

ביומה השני של המלחמה שמעה הממשלה מפי שר הביטחון דיווח קודר על המצב בשתי החזיתות. תחזיותיו זעזעו את חברי הממשלה ואת העומדת בראשה, ובשיחות פרטיות מאיר אף אמרה כי אם התחזיות הללו תתממשנה, לא תראה עוד טעם בחייה. בימיה הראשונים של המלחמה, כאשר היה נראה שמלאי התחמושת של צה"ל אוזל בקצב מסחרר, הציעה לטוס בעצמה ל ארצות הברית כדי לשכנע את הנשיא ניקסון להקים " רכבת אווירית" לישראל, אולם לבסוף מבצע ניקל גראס יצא לדרך גם ללא נסיעה זאת.

חרף תוצאות המלחמה נבחרה גולדה מאיר שנית לראשות הממשלה ב בחירות לכנסת השמינית, שנערכו חודשיים לאחר המלחמה, והרכיבה את הממשלה ה16 אך הביקורת הציבורית גברה. מאיר התאמצה למנוע הקמת ועדת חקירה ממלכתית, או לפחות לדחות את הקמתה, וניסתה לתעל את הדרישות לבדיקה מבצעית של כשלים נקודתיים. מאמציה לא צלחו והיא נאלצה להסכים להקמת ועדת אגרנט. הוועדה פרסמה דו"ח ביניים ב-1 באפריל 1974. הוועדה ניקתה את הדרג המדיני וקבעה שמאיר פעלה בצורה שקולה ונכונה והחלטותיה היו נכונות. יומיים לאחר פרסום הדו"ח התפטר הרמטכ"ל דוד אלעזר, תוך שהוא טוען כי נגרם לו עוול, בעיקר על רקע העובדה כי הוועדה לא המליצה על סנקציות כלשהן נגד הדרג המדיני. בעקבות זאת גברה הביקורת הציבורית כלפי מאיר. העובדה שאיבדה גם את אמון מפלגתה הייתה כנראה הגורם המידי להגשת התפטרותה ב- 11 באפריל 1974, חודש בלבד לאחר שהקימה את ממשלתה השלישית. החשש שלא תוכל להחזיק מעמד, פיזית, הטריד אותה כבר חודשים רבים לפני פרוץ המלחמה. עתה, בגיל 76, הטריד אותה מצב בריאותה שבעתיים. המלחמה והביקורת הנוקבת שהוטחה בה בעקבותיה הייתה עוד סיבה להחלטה. הזעזוע שעברה בגין ההאשמות החמורות שהוטחו בה ובמיוחד אשמתה בהרג חיילים במלחמה היה חמור עד כי שבה וביקשה לשים קץ לחייה.

ב- 3 ביוני החליף אותה יצחק רבין בראשות הממשלה.

מאיר עוד הספיקה לחתום על הסכמי הפרדת הכוחות עם מצרים (שהוליך ל הסכם הביניים ו הסכם השלום) ו עם סוריה (ההסכם האחרון שנחתם עם מדינה זו).

לאחר פרישתה חילקה את זמנה במשך השבוע בין תל אביב, ובסופי שבוע בקיבוץ רביבים שבו חייתה בִּתה שרה, ושם גם ניתנה לה דירה. מאיר המשיכה להביע עמדות בענייני השעה וביקרה את הממשלה על הוויתורים המופלגים למצרים במסגרת הסכם השלום עם מצרים.

בנובמבר 1977 היא נפגשה עם נשיא מצרים אנואר סאדאת במהלך ביקורו ההיסטורי בישראל, העניקה לו מתנה קטנה לרגל הולדת נכדתו, וסאדאת גם נתן לה מתנה.

הופעתה הציבורית האחרונה הייתה ב- 18 בספטמבר בישיבת מפלגת העבודה שעסקה בשאלה כיצד על המפלגה להצביע בכנסת על הסכם השלום עם מצרים. היא נפטרה בליל שבת, 8 בדצמבר 1978, ונקברה לאחר ארבעה ימים ב- 12 בדצמבר 1978 ב חלקת גדולי האומה ב הר הרצל.

אף שהייתה ראש ממשלה מטעם תנועת העבודה לא זוכֶה זִכרהּ לאהדה רבה בחלק מחוגי השמאל, והיא נתפסת בעיניהם כמי שבעקשנותה ובחוסר גמישותה המדינית סללה את הדרך למלחמת יום הכיפורים, וכמי שרקבונו של מנגנון מפא"י גבר בתקופתה. יוסי שריד נהג לכנותה: "אֵם כל חטאת".

לפי דעה אחרת, המצרים לא רצו שלום. אלמנת הנשיא סאדאת, ג'יהאן סאדאת, הדגישה ב-1987 כי סאדאת לא ניסה להשיג שלום אמיתי לפני 1973, והוסיפה כי סאדאת היה זקוק למלחמה נוספת כדי לנצח ולפתוח במשא ומתן מעמדה שווה. היא אמרה: "בעלי היה איש של שלום, אך כמנהיג ערבי, לא היה מוכן לשבת עם ישראל ולהרגיש שהוא 'נמוך'".

מאידך, סניגוריה בחוגים אלה טוענים כי בתקופתה עדיין לא בשלו התנאים לכינון שלום, ו אש"ף לא העלה על דעתו כלל הכרה בישראל.

אחרים מוצאים בה חום של " אמא יהודייה" ויכולת עמידה במצבי לחץ. בנוסף, היא מפורסמת כאישה היחידה שכיהנה כראש ממשלת ישראל.

לדברי הביוגרף שלה, יוסי גולדשטיין, "את הסיבה להבדל הדרמטי שבין דימויה הכושל של גולדה בעיני הציבור בשלושים השנים האחרונות, לבין הצלחתה המזהירה לאורך עשרות שנים, צריך לחפש כנראה בפסיכולוגיה של הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, ואין זה מן העניין כאן. בקביעה המושתתת על חקר ההיסטוריה בלבד נמצא שגולדה מאיר הייתה אחת האישים החשובים ביותר בתולדות מדינת ישראל בראשיתה".

A land of our own: An oral autobiography. New York: G.P. Putnam's Sons, 1973. ISBN 0399110690

My Life by Golda Meir. New York: Dell Books, 1976. ASIN B0014CAK8U

מירון מדזיני, היהודיה הגאה: גולדה מאיר וחזון ישראל - ביוגרפיה פוליטית, עידנים, 1990. ISBN 9652481068

גולדה - צמיחתה של מנהיגה, בהוצאת מכון גולדה מאיר לחקרי עבודה וחברה, אוניברסיטת תל אביב, 1994. ISBN 965130961X

מירון מדזיני, גולדה: ביוגרפיה פוליטית, ידיעות אחרונות, 2008. ISBN 9789654827812

יוסי גולדשטיין, גולדה - ביוגרפיה, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשע"ב 2012.

חגי צורף ואחרים (עורכים), גולדה מאיר: הרביעית בראשי הממשלה, מבחר תעודות ומבואות מפרקי חייה (1898-1978), ירושלים: ארכיון המדינה, תשע"ו.(הספר בקטלוג ULI)

ישראל ליאור ואיתן הבר, היום תפרוץ מלחמה, 1987.

דורית גני, גולדה מאיר (הישראליות), צלטנר בית מלאכה לספרי ילדים, 2018. מאיירת: לי-אור עצמון פרואין.

Francine Klagsbrun, Lioness: Golda Meir and the Nation of Israel. New York: Schocken Books, 2017 ISBN 9780805211931

Jean F. Blashfield, Golda Meir. New York: Marshall Cavendish Benchmark, 2011. ISBN 0761449604

Elinor Burkett, Golda. New York: Harper Perennial, 2009. ISBN 9780060786663

Menahem Meir, My Mother Golda Meir: A Son's Evocation of Life With Golda Meir. New York: Arbor House, 1983. ISBN 0877954151

Marie Syrkin, Golda Meir: Woman with a Cause. New York: G.P. Putnam's Sons, 1963

גולדה מאיר, באתר הכנסת

גולדה מאיר, באתר כנסת פתוחה

גולדה מאיר, באתר של משרד ראש הממשלה

אתר העמותה להנצחת זכרה של גולדה מאיר

גולדה מאיר באתר הספרייה הלאומית

גולדה מאיר: האם החזקה, באתר הסוכנות היהודית

גולדה מאיר - סיפור חיים, באתר "לחיות את ההיסטוריה"

שילה הטיס רולף, גולדה מאיר (מאירסון), מתוך "הלקסיקון הפוליטי של מדינת ישראל", 1998

אניטה שפירא, ‏גולדה: נשיות ופמיניזם, ישראל חוברת 3, אביב תשס"ג, 2003

הותר לפרסום: ארצות הברית מנעה התנקשות בגולדה, nrg מעריב, 3 בפברואר 2009

נעמה לנסקי, ‏הכובשת, באתר ישראל היום, 25 בספטמבר 2012

עדות גולדה מאיר בפני ועדת אגרנט, באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון

סטנוגרמה מביקורה של גולדה מאיר בחפ"ק פיקוד דרום "דבלה" במלחמת יום הכיפורים, באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון

על היחסים בין בן גוריון וגולדה מאיר במסמכים המתפרסמים בבלוג של ארכיון צה"ל, בבלוג של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון

45 שנים לקבלת תוכנית רוג'רס השנייה וסיום מלחמת ההתשה | חלק א | חלק ב | בלוג ארכיון המדינה, 9 באוגוסט 2015

45 שנה למותו של נאצר, התגובות בישראל ובכלל זאת תגובתה של גולדה מאיר. בלוג של ארכיון המדינה, 24 בספטמבר 2015

מרדכי חיימוביץ, ‏דרך גולדה: הדיוקן שלא שורטט על ראש הממשלה במלחמת יום כיפור, באתר מעריב אונליין, 7 באוקטובר 2016

נעמה לנסקי, ‏המערכה האחרונה של גולדה, באתר ישראל היום, 13 באוקטובר 2016

גולדה מאיר, באתר "Find a Grave" (באנגלית)

גולדה מאיר, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

דנה ויס, ‏הווידאופדיה: גולדה מאיר, באתר ‏מאקו‏‏, ‏10 במרץ 2009‏

גולדה נואמת ביידיש בפני יהודי ארגנטינה - ארגון בני ברית והנוער הציוני - לרגל יום העצמאות העשרים. ארכיון המדינה, 1968

גולדה מאיר בביקור ממלכתי בארצות הברית, מתקבלת על ידי הנשיא ניקסון, ארכיון המדינה, 1969

גולדה מבקרת בחזית סיני מלחמת יום הכיפורים, סרט בערוץ YouTube של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון

ערן סבאג, "חיים של אחרים" על גולדה מאיר‏, 9 במרץ 2011

יובל מלחי, פרק 290 - הפגישה המטורפת של גולדה מאיר, באתר "קטעים בהיסטוריה", 29 בדצמבר 2018

יונתן גת, דוד גורביץ' ודן ערב, גולדה מאיר | הקאמבק המפתיע של הגיבורה הטרגית, פודקאסט של תוכנית הרדיו "גיבור תרבות" של "כאן"

# data[].attributes.attachment_link.description
גולדה מאיר ( מאירסון; נולדה בשם גולדה מאבוביץ'; 3 במאי 1898, י"א באייר ה'תרנ"ח - 8 בדצמבר 1978, ח' בכסלו, תשל"ט) הייתה ראש ממשלת ישראל הרביעית, בין מרץ 1969 ליוני 1974. לפני כן כיהנה כ שרת העבודה (1949-1956), וכ שרת החוץ (1956-1966). כראש הממשלה, הנהיגה את ישראל בתקופת מלחמת ההתשה ו מלחמת יום הכיפורים.

# data[].attributes.body
היה ראש הממשלה ה11

# data[].attributes.headline
מנחם בגין נחשב למנהיג מיקבן ש...

# data[].attributes.subject
מנחם בגין נחשב למנהיג מיקבן ש...

# data[].attributes.body
בגין החל במלאכת הרכבת ממשלה, שחלקה הגדול הורכב מקבוצת המפלגות שהרכיבו את הליכוד ועם דגש מועט על חברי תנועת החרות. אריאל שרון, בו ראה בגין בן-ברית, מיזג מייד לאחר הבחירות את מפלגתו "שלומציון" אל תוך הליכוד וקיבל מקום בממשלה לפי בקשתו - משרד החקלאות. מינוי נוסף שהסעיר את הרוחות היה מינוי משה דיין, ממנהיגי תנועת העבודה, כשר חוץ. מנחם בגין היה מעוניין בדיין, בו ראה גרסה מודרנית של לוחם עברי כמו בר-כוכבא, בשל הילת המדינאי הבכיר שהייתה לו ובשל היותו מקובל במסדרונות השלטון בוושינגטון, על מנת למתן את התדמית הקיצונית שרדפה אותו עוד מימי דוד בן-גוריון. דיין הסכים "לחצות את הקווים" תמורת הבטחה של בגין, כי כל עוד עומדת ישראל במשא ומתן עם ארצות ערב על הסכמי שלום, לא תוחל הריבונות הישראלית על השטחים גין גם נמנע מלערוך "טיהור" במערך המקצועי של משרדי הממשלה מתוך תפיסה שעל משרדי הממשלה לפעול על פי המודל הבריטי של סיביל סרוויס (Civil service), ונמנע מלפטר פקידים שמונו על ידי ראשי ממשלה קודמים כגון שמחה דיניץ, שגריר ישראל בארצות הברית, שמונה על ידי גולדה מאיר, אשר לאחר הבחירות הציע לבגין כי יתפטר מתפקידו, אך נתבקש להישאר. פעילי השטח של תנועת החרות ומפלגת הליכוד התקוממו כנגד גישה זו ודרשו לקחת חלק משמעותי בהובלת המדינה ולהחליף פקידות שלתפיסתם הייתה מושחתת (כפי שגם בא לידי ביטוי בתעמולת הבחירות), אך נתקלו בקיר אטום של סירוב מצד בגין שבאחת הפגישות אמר "לא עליתי לשלטון על מנת לחלק עבודות לחברי אצ"ל", וטבע את הסיסמה "באנו לשרת לא לרשת". דבריו לא הפסיקו את ההתמרמרות והביקורת, וחברי המפלגה טענו כי גישתו של בגין נובעת מחוסר אמון ביכולתם לנהל את מוסדות המדינה

# data[].attributes.attachment_link.title
מנחם בגין - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מנחם בגין נולד ב ברסט ליטובסק (בריסק) שב בלארוס, ב תחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ב- 16 באוגוסט 1913, י"ג באב תרע"ג, שבו חָלה שבת נַחֲמוּ, ומכך נגזר שמו. הוריו היו וולף וחסיה לבית קוסובסקי (זאב דב) בגון. מקור השם בגין הוא מהמילה ה רוסית "בֶּגוּן" (Бегун) - רץ.

# data[].attributes.body
הוא נרצח על ידי מתנקש יהודי
לאחר השלום עם הירדן כיוון שלא
תמך בשלום עם הירדן למתנקש קראו
יגאל אמיר הנמצא עכשיו במעצר עולם
הוא היה ראש ממשלה לשתי קטנציות
ולכיכר שנרצח בה קוראים על שמו
נולד ב1 במרץ 1922
ונרצח ב4 בנובמבר 1995
עילאי,משי,איתן,רומי

# data[].attributes.headline
בני בגין מהראל אורן מיקה וניקול

# data[].attributes.subject
בני בגין מהראל אורן מיקה וניקול

# data[].attributes.body
זאב בנימין (בני) בגין (נולד בכ"ד באדר א' ה'תש"ג, 1 במרץ 1943) הוא איש ציבור ישראלי. בעבר כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. גאולוג במקצועו; בעברו היה בין היתר ראש המכון הגיאולוגי לישראל. הוא בנו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין.

בני בגין נולד בירושלים, בן לעליזה לבית ארנולד ולמנחם בגין, לימים ראש ממשלת ישראל. בעת לידתו היה אביו חייל בצבא אנדרס, וזמן קצר לאחר מכן ירד למחתרת והיה למפקד האצ"ל. המשפחה נדדה ממקום למקום כדי להסוות את זהות אבי המשפחה.

בגין סיים את לימודיו התיכוניים בעירוני ה' בתל אביב. בין השנים 1960–1962 שירת בצה"ל בחיל השריון. הוא חזר לשירות קבע בין השנים 1975–1976. למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית והוסמך במקצוע זה. בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת המדינה של קולורדו שבארצות הברית. ברוב שנות עבודתו כגאולוג עבד במכון הגיאולוגי.

בגין החל את פעילותו הפוליטית באמצע שנות ה-80 בסניף ירושלים של תנועת החרות ובוועידה הארצית של התנועה[1].

לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, ביוני 1988, הגיש את מועמדותו בבחירות המקדימות של תנועת החרות[2], זכה במקום השלישי[3] והוצב במקום ה-13 ברשימת הליכוד. בגין נבחר לכנסת ה-12, וכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד. שימש חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת האתיקה.

נבחר בשנית לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992, במקום השביעי ברשימת הליכוד והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון. במרץ 1993, בהתמודדות הפתוחה (לחברי המפלגה) הראשונה על מנהיגות הליכוד, התמודד בגין מול בנימין נתניהו, דוד לוי, ומשה קצב. מערכת הבחירות הייתה סוערת, ובסיומה זכה נתניהו ברוב גדול (52%) כשאחריו לוי (עם 26% מהקולות), בגין (עם 16% מהקולות) וקצב (6% בלבד)[4].

# data[].attributes.headline
הוא איש ציבור ישראלי. בעבר כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. גאולוג במקצועו; בעברו היה בין היתר ראש המכון הגיאולוגי לישראל. הוא בנו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין. חייל בצבא אנדרס, וזמן קצר לאחר מכן ירד למחתרת והיה למפקד האצ"ל. המשפחה נדדה ממקום למקום כדי להסוות את זהות אבי המשפחה. בין השנים 1960–1962 שירת בצה"ל בחיל השריון. בגין החל את פעילותו הפוליטית באמצע שנות ה-80 בסניף ירושלים של תנועת החרות ובוועידה הארצית של התנועה[1

# data[].attributes.subject
הוא איש ציבור ישראלי. בעבר כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. גאולוג במקצועו; בעברו היה בין היתר ראש המכון הגיאולוגי לישראל. הוא בנו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין. חייל בצבא אנדרס, וזמן קצר לאחר מכן ירד למחתרת והיה למפקד האצ"ל. המשפחה נדדה ממקום למקום כדי להסוות את זהות אבי המשפחה. בין השנים 1960–1962 שירת בצה"ל בחיל השריון. בגין החל את פעילותו הפוליטית באמצע שנות ה-80 בסניף ירושלים של תנועת החרות ובוועידה הארצית של התנועה[1

# data[].attributes.headline
דוד בן גוריון מיהלי כפיר אופק יונתן ואוריין

# data[].attributes.subject
דוד בן גוריון מיהלי כפיר אופק יונתן ואוריין

# data[].attributes.body
דוד בן גוריון היה אחד ממייסדי מדינת ישראל ושומר על קיומה ופיתח את המדינה היהודית המודרנית. הוא נולד ב-16 באוקטובר 1886 בפולטאווה, שברוסיה (היום ליטא), ועלה לארץ ישראל בשנת 1906 כחלוץ השני באליית דגן.

בן גוריון הוא אחד מהדמויות המרכזיות בהקמת מדינת ישראל והיה החתן הראשון והשני למדינה והיושב הראשון לממשלת ישראל. הוא שימש כראש ממשלת ישראל בין השנים 1948 עד 1953 ושוב מ-1955 עד 1963. בתפקידו הראשון, בימי העצמאות, ביקש להצביע לטובת תוקנות המשמר, אך התנגדו לו בחלק ממנו מנוהגי התלמוד שהיו נחות ברוב המדינה ובכך גם הערביים. לאחר שלוש שנים של קרבות, בהם התנחלו סוף סוף המלחמות בין מוסר דתי ולוחמנות רגעי בקרב תיקיה בגובה שלו בשומרון והסתיים בנצחון ישראל במלחמת העולם השנייה, על נשמתו של רבי ישראל ריינס בספרד מפרץ האצבעות שטף לפתח הסופה כשחר נוסע משאול אל מקלחת בצופר.

בזמן שימושו כראש ממשלת ישראל, בן גוריון נתן דגשים חשובים על קיומה הציוני של מדינת ישראל, כולל פיתוח צבאי, חקר ים, תחבורה ציבורית, והקמת תשתיות תעשייתיות. הוא הקדיש גם מרצו לצעירים ולחינוך ותרם לפרטה של הקרבנות היהודיים. בנגן על מדיניות החייל בידו, אבל הוסר חלילה מהצבא וממשפחתו. בתפקידו השני כראש ממשלת ישראל, עשה את צעדי האמיצות בסיכון חייו, כמו המבצע הצלבני ופיתח מטה אסלאם גרינג'ו בקישון יסודה ביפו. בפרט, נחיה אותם במשבר הסופי של המשחקים ונתקרן אינטליגנציה חיונית בהחזרתם אל מדינת ישראל.

דוד בן גוריון נושא בזכרו הפוליטי וההיסטורי של ישראל, והוא נחשב לאחד מגדולי המנהיגים הציוניים והמדיניים בהיסטוריה היהודית. הוא נפטר ב-1 בדצמבר 1973 ונקבר במושבה סדית בתל השומר, במעלת הר הזיתים שבירושלים.
איזה תכונות מנהיג צריך:

1. חזון: מנהיג צריך להיות מחוייב למטרות גדולות ואמיץ לטווח הארוך. חשיבות חזון משמעה ביכולת לראות את התמורה המרבית שבכל מעשה או החלטה.

2. אמפטיה ויכולת לתקשר: מנהיג טוב צריך להיות יכולת להבין ולתקשר עם אנשים בכל רמה, להאזין לדעותיהם ולהכיר ברגשותיהם.

3. אמינות: מנהיגות מתייחסת עם יושר ונאמנות, כלומר לקיום המילה והמעשה העקרוניים.

4. יכולת קבלת החלטות: המנהיג צריך להיות יכול לקבל החלטות מתוך מידע מוגבר ובהתאם לחשיבותן ולסיכוייהם להצלחה.

5. נצחיות: מנהיג צריך להיות סבלני ובעקביות במרדו לטובת הציונות ובהתמדתו בהפעלת תחומים ופרוייקטים מרביים.

6. יכולת להתמודד עם משברים: מנהיגות מדרושה במיוחד בתקופות משבר, כשהכשלון יכול להיות מרגיע והיא יכולה לקרב הצבע ולהוביל את הארגון או החברה לצמיחה ושיפור.

7. התמודדות עם משום הוא יכול לתקן טעויות ולהשתפר תמיד, ולהיות מוכן לקבל משוב ולפעול על פיו.

8. נכונות לקחת אחריות: מנהיג טוב יודע להימנוע משימוש באחרים כדי להעביר את אחריותו ומתנה להתעלות לאופציות המשתמשות את אינטרסיו.

וזה למה דוד בן גוריון הוא מנהיג כי הוא מילא את כל המשימות והדגשים שכתבנו

# data[].attributes.body
"תמונה של דויד בן גוריון "