# data[].attributes.body
1. Antanas Škėma
2. V.M. Putinas
3. B.Sruoga
4. J.T. Vaižgantas
5. S.Nėris
6. Kamiu
7. J.Biliūnas
8. J.Savickis
9. Kafka
10. V.Šekspyras
11. K. Donelaitis
12. Maironis
13. A. Baranauskas
14. M.Mažvydas
15. Daukša

# data[].attributes.body
1.Vincas Mykolaitis – Putinas – vienas žymiausių lietuvių rašytojų: poetas, prozininkas, dramaturgas, literatūros kritikas, istorikas ir teoretikas – gimė 1893 metų sausio 6 d. Pilotiškėse (Prienų apylinkės).
2.Mokslus pradėjo Marijampolės gimnazijoje, kur iš karto susidomėjo literatūra ir Maironio poezija. Baigęs gimnaziją įstojo į Seinų kunigų seminariją, vėliau į  Sankt Peterburgo dvasinės akademiją, o 1918 metais į Friburgo universitetą Šveicarijoje, kurį baigdamas apgynė disertaciją apie rusų idealisto Vladimiro Solovjovo estetiką ir gavo

filosofijos mokslų daktaro laipsnį.

3.Po studijų stažavosi Miuncheno universitete, o grįžęs į Lietuvą dirbo Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto docento darbą, nuo 1928 m. – profesoriavo ir buvo ilgalaikis (1924–1932) literatūrinio žurnalo „Židinys“, „Dienovydis“ redaktorius.
4.1911 metais, studijuodamas Seinų kunigų seminarijoje, debiutavo spaudoje. Putinas poetinį kelią pradėjo kaip Maironio adoratorius ir kaip poetas jis vystėsi labai lėtai. Į literatūros areną atėjo simbolizmo pabaigoje.
5. Ankstyvoji Mykolaičio – Putino kūryba, išleista 1921 m. dviem raštų tomais, priklauso vadinamajai Maironio mokyklai. Šiems eilėraščiams būdingas šviesių gyvybingos gamtos išgyvenimų vaizdavimas, tėvynės meilės, gamtos grožio, dvasinės laisvės, idealų siekimo, jaunystės džiaugsmo ir meilės ilgesio motyvai. Kūrybai būdingas gilus ir dramatiškas lyrizmas, kylantis iš buities prieštaravimų, tačiau intonacija – pakili, nors kartais yra drumsčiama abejonės, nusivylimo ar nepasitenkinimo.
6.Šalia poezijos pirmaisiais kūrybos dešimtmečiais M. Putinas išbandė ir dramos žanrą Lietuvos istorijos tematika: 1916 m. sukūrė baladinę poemą „Kunigaikštis Žvainys“, vėliau dramą „Valdovo sūnus“, kurioje iškėlė klasikinį konfliktą – tarp pareigos ir jausmo, tarp tėvo ir sūnaus.
7.Plunksną išbandė ir prozoje: 1919 m. išspausdino novelę „Medūza“ (esama Nyčės filosofijos atgarsių), 1925 m. draminę poemą „Žiedas ir moteris“ (dominuoja simbolizmo estetika), misteriją „Nuvainikuota vaidilutė“ (panaši į Vydūnišką dramą).
8.Poetas Mykolaitis – Putinas atsiskleidė antruoju – simbolistiniu – savo kūrybos laikotarpiu, kurį vainikavo lyrikos rinkinys „Tarp dviejų aušrų“ (1927 m.). (Eugenijus Žmuida) Jame itin ryškus simbolistams būdingas dualizmas.
9.Apibendrinant simbolistinę Putino lyriką galima sakyti, kad jai būdingi du ryškūs bruožai: pirmiausia juntamas pasaulio harmonijos ir žmogaus susiliejimo su pasauliu patyrimas (niekur nedingsta ir nesibaigianti disharmonija, konfliktas), antra – poetui išlieka svarbi gamta.
10.Simboliai Putinui reikalingi savojo kelio paieškoms ir vidiniams prieštaravimams perteikti. Tą paliudija ciklai „Viršūnės ir gelmės“, „Pesimizmo himnai“, poema „Vergas“, eilėraštis „Margi sakalai“ ir „Rūpintojėlis“.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vincas Mykolaitis - Putinas - vienas žymiausių lietuvių rašytojų: poetas, prozininkas, dramaturgas, literatūros kritikas, istorikas ir teoretikas - gimė 1893 metų sausio 6 d. Pilotiškėse (Prienų apylinkės). Mokslus pradėjo Marijampolės gimnazijoje, kur iš karto susidomėjo literatūra ir Maironio poezija. Baigęs gimnaziją įstojo į Seinų kunigų seminariją, vėliau į Sankt Peterburgo dvasinės akademiją, o 1918 metais į Friburgo universitetą Šveicarijoje, kurį baigdamas apgynė disertaciją apie rusų idealisto Vladimiro Solovjovo estetiką ir gavo filosofijos mokslų daktaro laipsnį. Po studijų stažavosi Miuncheno universitete, o grįžęs į Lietuvą dirbo Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakulteto docento darbą, nuo 1928 m. - profesoriavo ir buvo ilgalaikis (1924-1932) literatūrinio žurnalo „Židinys", „Dienovydis" redaktorius.

1911 metais, studijuodamas Seinų kunigų seminarijoje, debiutavo spaudoje. Putinas poetinį kelią pradėjo kaip Maironio adoratorius ir kaip poetas jis vystėsi labai lėtai. Į literatūros areną atėjo simbolizmo pabaigoje.

V. M. Putino kūryba apima tris žanrus, tačiau reikšmingiausia liko lyrika.

Ankstyvoji Mykolaičio - Putino kūryba, išleista 1921 m. dviem raštų tomais, priklauso vadinamajai Maironio mokyklai. Šiems eilėraščiams būdingas šviesių gyvybingos gamtos išgyvenimų vaizdavimas, tėvynės meilės, gamtos grožio, dvasinės laisvės, idealų siekimo, jaunystės džiaugsmo ir meilės ilgesio motyvai. Kūrybai būdingas gilus ir dramatiškas lyrizmas, kylantis iš buities prieštaravimų, tačiau intonacija - pakili, nors kartais yra drumsčiama abejonės, nusivylimo ar nepasitenkinimo:

REX

Galingas ir didis valdau ašen žemę.
Skliautus mano sostas padangėse remia.
Minu briliantus, o čia prie vainiko
Man žvaigždės sietyno pritiko.
Valdau ir gėriuosi pasaulių harmonija:
Čionai tamsiažydris dangus,
Ten mėlynų jūrių simfonija

Suraizgė garsų ir dažų kasnykus.
Bet kas per balsai graudulingu virpėjimu
Sumaišė ramybę malonių skambėjimų?
Lyg mirštančio skausmas agonija
Ardo harmoniją.

- Gelbėk mus - žūvame!
Skurdo gilybėse
Vargo tamsybėse
pūvame.
Lūpos išdžiūvusios,
Akys užgriuvusios,
Alpsta širdis.
Dirbam - badaujame,
Kylam - kariaujame:
Baimė, mirtis.
Skurdo nublokštame
Lūkesy trokštame
Lašo rasos.
Alpdami šaukiame,
Mirdami laukiame:
Duonos - šviesos ...

Tariau ir, į purpurą įsivyniojęs,
Žiūrėjau, kaip žvaigždės vainikan man klojas.

Šalia poezijos pirmaisiais kūrybos dešimtmečiais M. Putinas išbandė ir dramos žanrą Lietuvos istorijos tematika: 1916 m. sukūrė baladinę poemą „Kunigaikštis Žvainys", vėliau dramą „Valdovo sūnus", kurioje iškėlė klasikinį konfliktą - tarp pareigos ir jausmo, tarp tėvo ir sūnaus.

Plunksną išbandė ir prozoje: 1919 m. išspausdino novelę „Medūza" (esama Nyčės filosofijos atgarsių), 1925 m. draminę poemą „Žiedas ir moteris" (dominuoja simbolizmo estetika), misteriją „Nuvainikuota vaidilutė" (panaši į Vydūnišką dramą).

Poetas Mykolaitis - Putinas atsiskleidė antruoju - simbolistiniu - savo kūrybos laikotarpiu, kurį vainikavo lyrikos rinkinys „Tarp dviejų aušrų" (1927 m.). (Eugenijus Žmuida) Jame itin ryškus simbolistams būdingas dualizmas (semantinių priešybių repertuaras). Rinkinyje buvo tokie Mykolaičio - Putino poezijos šedevrai, kaip poema „Vergas", ciklai „Viršūnės ir gelmės", „Pesimizmo himnai", eilėraščiai „Rūpintojėlis", „Žemei" ir kt. Mėgstama žmogaus situacija kryžkelėje: tarp žemės ir dangaus, tarp nakties ir dienos. Jungdamas šias priešybes stengėsi sukurti pasaulio visumos įspūdį, todėl ir yra artimas J. Baltrušaičiui.

Putinas viską matavo viršūnių ir gelmių vertikalėmis. Dangus ir žemė, viršūnės ir gelmės, žvaigždės ir jūra žymi dualistinius polius. Viso to pradžia - žmogaus išgyvenimų ir gamtos procesų paralelė. Be šios vertikalės, svarbi autorefleksija, autoanalizės pradas, susijęs su idealo ir realybės priešybe.

Romantinė pasaulėjauta - tai maištas prieš tikrovę. Svarbi vienatvė. Tiesa, kūryba - skausmas ir vienatvė. Herojus visada renkasi klajūno dalią. Būdingiausi simbolistiniai kūriniai: „Viršūnės ir gelmės", „Pesimizmo himnai".

Visur esama priešpriešų jungties, kuri paprastai vyksta ciklo pabaigoje, kai herojus išsikovoja kūrybinę laisvę.

Būdinga naktis. Nakties metas, dienos triukšmams nurimus, yra individualus laikas, tikroji būtis, kai žmogus lieka pats su savimi ir po žvaigždėtu dangumi apmąsto savo egzistencijos prasmę. Tik naktyje galima įveikti racionalumą ir empirinį pasaulio vaizdą. (Eugenijus Žmuida) Būtis nakties situacijoje sutampa su budėjimu. Ji taip pat siejama su tikrumu.

Dienos metas - tai bendras visų laikas, todėl tai netikra būtis. Dieną gyvenamas ne „savas gyvenimas" ir vaikščiojama su kaukėmis. diena siejama su netikrumu:

RUDENIO NAKTĮ

Apibendrinant simbolistinę Putino lyriką galima sakyti, kad jai būdingi du ryškūs bruožai: pirmiausia juntamas pasaulio harmonijos ir žmogaus susiliejimo su pasauliu patyrimas (niekur nedingsta ir nesibaigianti disharmonija, konfliktas), antra - poetui išlieka svarbi gamta.

Simboliai Putinui reikalingi savojo kelio paieškoms ir vidiniams prieštaravimams perteikti. Tą paliudija ciklai „Viršūnės ir gelmės", „Pesimizmo himnai", poema „Vergas", eilėraštis „Margi sakalai" ir „Rūpintojėlis".

__________________________
Daugiau apie tai skaitykite:

Simbilizmo kelias į Lietuvą
Jonas Mačiulis - Maironis
Vilhelmas Storostas - Vydūnas. Vydūniškoji drama
Jurgis Baltrušaitis

Paskelbta Kategorijos Žymos Literatūra, Pagalba mokiniui drama, estetika, filosofija, lyrika, Maironis, Margi sakalai, motyvas, novelė, Pesimizmo himnai, poema, Rūpintojėlis, simbolis, simbolizmas, spauda, Vergas, Vincas Mykolaitis-Putinas, Viršūnės ir gelmės, Vydūnas

Faustas Kirša - lietuvių poetas, publicistas, gimęs 1891 metais vasario 13 dieną Senadvaryje (tuometinė Rusijos imperija). Jis mokėsi Vilniaus ir Maskvos gimnazijose, Berlyne studijavo vokiečių kalbą ir literatūrą, filosofiją, estetiką ir architektūrą, Vilniuje baigė pedagogikos kursus ir dvejus metus mokytojavo. Nepriklausomoje Lietuvoje buvo gerai žinomas žurnalistas. Jis redagavo žurnalą „Menas", leidinius „Dainava", „Baras", „Pradai ir žygiai", dirbo žurnalo „Naujoji Romuva" ir almanacho „Varpai" redakcijose. Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui emigravo į Ameriką. Užsienyje taip pat aktyviai reiškėsi visuomeninėje bei literatūrinėje veikloje: vadovavo lietuvių kolonijai Luebecke, Bostone dirbo su skautais; gausiai bendradarbiavo spaudoje.

Į literatūrinį darbą Faustas Kirša įsijungė 1912 metais, kai „Ateityje" paskelbiamos jo kūrybos eilės. Debiutavo eilėraščių rinkiniu „Verpetai" (1918 m.), po kurių sekė rinkiniai „Aidų aidučiai" (1921 m.), „Suverstos vagos" (1927 m.), poema „Rimgaudo žygis" (1929 m.), satyros „Pelenai", „Giesmės" (1934 m.) ir kt.

Visą Fausto Kiršos kūrybinį kelią galima skirstyti dviem etapais:
1. Pirmasis - tai trys poezijos rinkiniai: poezija asmeniška, dominuoja lyriškos nuotaikos (čia priklauso ir pats didžiausias poezijos ciklas „Aidų Aidužiai" - virš 100 eilėraščių), meditaciškai kalbama apie meilę. Cikle poetas bando atviriau atsigręžti į savo paties dvasinę patirtį kaip lyrikos šaltinį:

Jūs visos su manim, naktinės mintys,
Suskridote ir džiaugtis, ir kankintis
Išvargusia širdim tylaus klajūno.
Štai plunksna, rašalas ir leksikonas,
Ir smegenys nubudo embrionas, -
Pridėkit jam sparnus, aš duosiu kūną! (iš poezijos ciklo „Aidų Aidužiai", eil. „Poetai")

2. Tai kūryba, kurioje dominuoja filosofinė mintis ir refleksija. Šiam kūrybos laikui priklauso satyrinė poema „Pelenai", persmelkta ironija ir sarkazmu.

F. Kirša kūrė per daug abstrakčią poeziją. Jo poveikis naujosios lietuvių poezijos raidoje buvo minimalus, nepalyginamai menkesnis už jo bendraamžių V. M.- Putino ir Balio Sruogos.
__________________________

Paskelbta Kategorijos Žymos Literatūra Aidų aidučiai, Balys Sruoga, Faustas Kirša, ironija, Naujoji Romuva, Pelenai, poema, poezija, sarkazmas, satyra, simbolizmas, Suverstos vagos, Vincas Mykolaitis-Putinas

Simbolizmas - (iš gr. žodžio symbolon - ženklas, simbolis) tai literatūros srovė, susiformavusi Prancūzijoje XIX a pabaigoje (apie 1880 - 1895 m.). Simbolizmo pradininkais laikomi XIX a. vidurio prancūzų poetai: Šarlis Bodleras, Polis Verlenas ir Stefanas Malarmė (Mallarmė).

Š. Bodleras 1857 m. išleido eilėraščių rinkinį „Piktybės gėlės", kuris susilaukė kritikos dėl moralės normų pažeidimo, o pačiam autoriui iškelta byla. Bodlerui iš rinkinio teko pašalinti šešis eilėraščius. 1861 m. vėl pasirodė paredaguota „Piktybių gėlių" knyga, kuri turėjo įtakos XX a. pradžios Europos literatūrai. Ši knyga tapo prototipu avangardinėms kryptims; joje suformuotas naujas menininko vaizdas.

Pasak Bodlero, „kiekvienas žmogus vieną akimirką esti du siekiai - vienas į dievą, kitas į šėtoną." Tai dviplaniškumas - būdingiausias Bodlero kūrybos bruožas, įsikūnijantis simboliuose ir metaforose. Žmogus ir padangių paukštis, ir žeme šliaužiantis šlubis:

Išblukusiuos krėsluos ten kekšės išsitiesę,
Išblyškusios, dažytos, fatalių akių
Senolės, klausos, kaip pro ausį liesą
Nukris skambėdamas metalas bei akmuo;
<...>
Štai tas tamsus paveikslas, kur drįsau išvysti
Vidur nakties sapne, man plėtės akyse,
Pačiam kampe stovėjau, urvo nebylystėj
Save mačiau atšlijęs, pavydžia dvasia,

Ir man širdis pašiurpo, žiūrint į tuos žmones,
Kaip uoliai lėkė jie į kiauras bedugnes,
Girti nuo savo kraujo, paimtų kaip malonę,
Užuot sau mirę, skausmą ir pragaro gelmes! (CV. Žaidimas
)

Simbolistai tiki, kad menas gali sukildinti žemišką pasaulį. Jie labai natūraliai aprašė mirtį. Simbolistų kūryboje iš kaimo ir gamtos persikeliama į miestą - Bodleras šiuo požiūriu yra didelis miesto poetas. Poetų simbolistų karta naikino civilizaciją, nors kaip tik ir buvo jos vaikai.

Simbolistai poezijoje itin akcentavo garsinę eilėraščio instrumentuotę, jiems buvo svarbi ne tik prasmė, bet ir skambesys. Jie tikėjo, kad muzika idealiai išreiškia simbolį. Šį garsinį principą kūryboje naudojo daugelis Europos simbolistų, o Lietuvoje tik Balys Sruoga. Jis daug dėmesio skyrė aliteracijai, simboliui ir muzikai.

Simbolizmas dar gan dažnai suvokiamas kaip antroji romantizmo banga, t.y. krizė, ir tuo pačiu kaip modernus ženklas. Apie jį esama daug teorijų (viena iš jų - literatūrinis palyginimas: romantizmas - „ metonimija", simbolizmas - „ metafora ").

Literatūrinių krypčių istorija yra nuolatinė kova, revoliucija apmirštančioms formoms. Iš pozityvizmo atėjo realizmas, po jo - simbolizmas, dar toliau impresionizmas (įspūdis).

Labiausiai simbolizmas pasireiškė Prancūzijoje ir Rusijoje, tik pastaroje jis užsibuvo ilgiau. Abiejuose šalyse simbolizmo estetikos dalykai buvo tie patys, skyrėsi tik poetinės priemonės.

Simbolizmas į Lietuvą atėjo pavėluotai, kai kituose kraštuose jau ėjo į pabaigą. Lietuvių literatūroje simbolizmo srovė susiformavo tik XX a. antro dešimtmečio pabaigoje. „Su simbolizmu lietuvių poezijoje siejamos įvairios poetinio mąstymo kryptys - alegorizmas, abstraktusis intelektualizmas (Faustas Kirša), laisvas emocinių asociacijų srautas (Balys Sruoga), vidinis dramatizmas (Vincas Mykolaitis-Putinas), aforistiškumas (Jurgis Baltrušaitis)", taigi, tradiciškai lietuvių literatūroje simbolistais laikomi B. Sruoga, V. M. Putinas, Faustas Kirša ir dvikalbis poetas J. Baltrušaitis.

Lietuviškajam simbolizmui didžiausią įtaką padarė rusų simbolistai. Kai Lietuvoje prasidėjo simbolizmas, Rusijoje jis kaip tik pasiekė savo viršūnę. Ten tuo metu kaip tik ir studijavo visi mūsų simbolistai: Baltrušaitis po studijų taip ir negrįžo, tačiau jis buvo vyriausias lietuvių poetų simbolistų atstovas ir turėjo nemaža įtakos jaunųjų poetų formavimuisi. Jis - lyg idėjinis vadas.

Simbolistai davė pradžią lietuvių filosofinei lyrikai, padidino gamtos vaizdų prasmingumą, padėjo kurtis improvizaciniam poezijos stiliui.

Simbolizmo pasaulis yra dualus, dualistinis, turintis du planus, tai kaip realybė ir idealas, tai matoma ir nematoma. Prisilietimas prie aukštesnės tikrovės ir visatos mįslių - tai simbolizmo darbas. Didelis vaidmuo skiriamas kalbai, žodžiui, simboliui. Žodis visada daugiaprasmis, juo bandoma išreikšti tai, kas yra nematoma.

Literatūrinė kalba nuo mokslinės ir skiriasi žodžio daugiaprasmiškumu. Jei mokslinėje kalboje tai būtų nesusikalbėjimo šaltinis, tai literatūrinėje kalboje - nuotaika ir įspūdis.

Simbolis - projekcija į daiktuose vyraujančias prasmes. Pasaulis nusakomas per idėją, simbolį, kuris niekada negali būti iššifruotas iki galo. Tuo simbolis skiriasi nuo alegorijos. Simbolizmas šlovino žodžio gylį, tamsą, spontaniškumą. Simbolis - tai žodinis dvasinio pasaulio atitikmuo, tai išorinė esmės reprezentacija ir galimybė žodžiu sukelti nuotaiką.

Simbolizmas daug ką paveldėjo iš romantizmo, o ypač - pasaulio vaizdą ir pasaulio jutimą, pastangą simboliais išreikšti pasaulio paslaptį. Simbolizmo priešprieša - abstraktus racionalumas.

Simbolistus veikė A. Schopenhauerio, F. Nietzschės, N. Hartmano filosofija ir intuityvizmas. Schopenhaueris gvildeno meninės kūrybos problematiką, kur protas nurodė tik paviršinį pasaulį, o intuicija leido žvelgti giliau. Jo pasekėju laikomas Nyčė, perėmęs iš mokytojo valios kategoriją.

A. Šopenhaueris įtakos turėjo ir prancūzų filosofui Anri Bergsonui, kuris, išklausęs pastarojo teorijų apie „intuiciją" ir polėkį, smarkiai paveikė XX a. pradžios Europos filosofijos vystymąsi. Svarbiausia Šopenhauerio filosofijos kategorija „valia" dėl Nyčės idėjų poveikio Bergsono veikaluose transformavosi į nerimastingą „gyvybės polėkį" ir „trukmę". Tiesa, dėl Šopenhauerio idėjų įtakos Bergsonas vos nebuvo apkaltintas plagijavimu.

Rusų simbolistus veikė vokiškoji filosofijos tradicija, A. Šopenhauerio ir Nyčės idėjos, todėl jų eilėraštis ne toks drastiškas, kaip prancūzų: miestas jame nėra vien purvas, daug ryškesnis istorinis pradas. Rusų simbolistai daikte ir šešėlyje pirmiausia ieškojo absoliuto atspindžių.

Lietuvoje situacija buvo visai kitokia. Kadangi simbolizmas atėjo po romantizmo, tai perėmė žmogaus ir tautinio išsivadavimo šlovinimą, tik, žinoma, kitu pavidalu, nes individas ir visuomenė simbolizmui - nesutaikomi dalykai.

Išorinę simbolisto kaukę buvo susikūręs B. Sruoga: nešiojo ilgus plaukus, paleriną, po kaklu buvo pasikabinęs gintaro karolius. Lietuvoje simbolizmas buvo pavėluotas ir susijęs su individualybėmis. Sruoga simbolisto etiketės kratėsi, jis save laikė neoromantiku, nors, žinoma, toks nebuvo (jo supratimu, simbolizmas yra romantizmo variantas).

Simbolizmas Lietuvoje yra susijęs su XX a. pradžioje susiformavusia antipozytivistine banga, kurią sudarė ir simbolizmas, ir impresionizmas, ir neoromantizmo pradmenys. Iš kitos pusės, simbolizmas Lietuvoje buvo nedrąsus maištas prieš Maironio tradiciją - imtas keisti idėjinis eilėraščio centras. Maironio atveju - visuomeniniai, etniniai idealai, o simbolizmo atveju šios kategorijos pakeistos į asmenybės gyvenimą.

Tradicinis eilėraščio vaizdas ėmė kisti. Vidinė būsena išstūmė objektyvų vaizdą, formavosi naujas intymus eilėraštis, kuris pakeitė ir stilistikos figūras.

Simbolizmo pradžia Lietuvoje sietina su naujais, moderniais žurnalais „Vaivorykštė" ir „Pirmasis baras", kuriuose buvo akcentuojama kūrinio estetinė vertė, meno nepriklausomumas nuo visuomenės gyvenimo. Jis Lietuvoje reiškėsi nuo 1915 -16 metų iki 1927 metų, kitaip tariant, iki tol, kol išėjo V. M. Putino eilėraščių rinkinys „Tarp dviejų aušrų".

__________________________
Daugiau apie tai skaitykite:

Simbolizmas - vienuoliktos klasės literatūros pamoka
Periodizacijos problemiškumas: kultūros srovės (I dalis)
Periodizacijos problemiškumas: kultūros srovės (II dalis)
Literatūrinė srovė ar kryptis?

Paskelbta Kategorijos Žymos Literatūra, Pagalba mokiniui aliteracija, Balys Sruoga, eilėraštis, impresionizmas, Jurgis Baltrušaitis, mirtis, Piktybės gėlės, Polis Verlenas, realizmas, Šarlis Bodleras, simbolis, simbolizmas, Stefanas Malarmė, Vincas Mykolaitis-Putinas

# data[].attributes.attachment_link.title
Vincas Mykolaitis-Putinas | Lietuvių kalba ir literatūra

# data[].attributes.attachment_link.description
Vincas Mykolaitis - Putinas - vienas žymiausių lietuvių rašytojų: poetas, prozininkas, dramaturgas, literatūros kritikas, istorikas ir teoretikas - gimė 1893 metų sausio 6 d. Pilotiškėse (Prienų apylinkės). Mokslus pradėjo Marijampolės gimnazijoje, kur iš karto susidomėjo literatūra ir Maironio poezija.

# data[].attributes.body
1.Vincas Mykolaitis-Putinas (1893–1967) – vienas žymiausių lietuvių rašytojų: poetas, prozininkas, dramaturgas, literatūros kritikas, istorikas ir teoretikas, daugiau kaip per penkiasdešimt intensyvaus kūrybinio darbo metų išlikęs pačioje intelektualinio gyvenimo viršūnėje.
2.Ankstyvoji Mykolaičio-Putino kūryba, išleista 1921 m. dviem raštų tomais, priklauso vadinamajai Maironio mokyklai – joje svarbūs dvasinės laisvės, idealų siekimo, tėvynės meilės, gamtos grožio, jaunystės džiaugsmo ir meilės ilgesio motyvai, sklandi, ritminga eilėdara, pakili intonacija, kartais drumsčiama abejonės, nusivylimo, nepasitenkinimo, pasipriešinimo (ciklas „Rex“) nuotaikų.
3.Poveikį darė Romantizmo poetai (Adomas Mickevičius, Kornelijus Ujejskis, Fiodoras Tiutčevas), Lietuvoje kylanti estetizmo ir neoromantizmo banga (Liudo Giros folkloro stilizacija, bendradarbiavimas Vaivorykštėje).
4.Šalia poezijos pirmaisiais kūrybos dešimtmečiais Mykolaitį-Putiną traukė dramos žanras, Lietuvos istorijos tematika. Veikiamas Maironio, 1916 m. sukūrė baladinę poemą „Kunigaikštis Žvainys“. Drama Valdovo sūnus (1921) iškelia klasikinį konfliktą tarp pareigos ir jausmo, tėvo ir sūnaus, joje ryški neoromantinė poetika, į veiksmą įtraukiami gamtos reiškiniai (1929 m. drama kiek tobulinta: pavadinta Valdovu, charakteriams suteikta realumo, veiksmui dramatiškumo).
5.Simbolistai savo mintis ir jausmus stengėsi išreikšti netiesiogiai: simboliais, simboliškais vaizdais, garsų sąskambiais, asociacijomis. Pasaulis pažįstamas ne tiesiogine rega, realistiniu tyrinėjimu, visuomenės stebėjimu, bet individualia kontempliacija, ypatinga intuicija, kuria apdovanoti menininkai.
6.Mykolaitis-Putinas lietuvių poeziją nukreipė nuo visuomeninių problemų į individo būties filosofinę refleksiją, suteikė jai bendražmogiško universalumo ir dramatizmo. Eilėraščio subjekto mintis ir veiksmas skleidžiasi gamtoje, tačiau tai ne reali, o poeto vaizduotės sukurta simbolinė gamta, kupina prieštaravimų ir harmonijos siekio, kaip ir žmogaus vidus. Dangus ir žemė, viršūnės ir gelmės, žvaigždės ir jūra žymi dualistinius polius, tarp kurių atsiduria Mykolaičio-Putino poezijos žmogus.
7.1931 m. gavęs kūrybinių atostogų Mykolaitis-Putinas išvyko į Prancūzijos kurortą Nicą ir pradėjo rašyti autobiografine patirtimi paremtą romaną Altorių šešėly, norėdamas plačiai motyvuoti būsimą pasitraukimą iš kunigų luomo ir užbaigti dvasinio išsivadavimo „bylą“. Altorių šešėly priskiriamas „tapsmo“ (vok. Bildungs) romano tipui, jame atskleidžiama žmogaus sielos istorija: brendimas, pasaulio ir savęs pažinimas, pasaulėžiūros formavimasis, asmenybės savikūra.
8.Romano protagonistas Liudas Vasaris artimas Mykolaičio-Putino lyrikos subjektui – tai intravertiškas, ieškantis, į laisvę besiveržiantis individas, negalintis suderinti poeto talento ir kunigystės luomo apribojimų.
9.Pirmoji romano dalis „Bandymų dienos“ vaizduoja šešerius mokslo metus Seinuose: naiviai tikimasi sustiprinti tikėjimą, bet iliuzijos žlunga, nes nusiviliama seminarija, griežta, sausa ir beprasme jos regula; kyla pirmosios abejonės pasirinkimu, nors ir trokštama jas įveikti, patirti mistinių išgyvenimų; nubunda meilės jausmas kaimynų merginai Liucijai, plečiasi poetinio talento suvokimas, visapusiško gyvenimo troškimas, susikertantis su celibato reikalavimais. Konfliktas tarp pareigos ir jausmų, skaldantis Vasario asmenybę, yra vidinis, išoriškai neparodomas. Vyresnybės ir kolegų akyse Liudas yra paklusnus, stropus klierikas, tačiau dviguba egzistencija jį vis labiau slegia.
10.Antrojoje dalyje „Eina gyvenimas“ vaizduojami vikaravimo metai Kalnėnų bažnytkaimyje – Liudas Vasaris uoliai imasi pareigų ir nori būti pavyzdingas kunigas, bet jaučia, kad jo idealizmu stengiamasi pasinaudoti arba iš jo pasišaipoma, sunkiai sekasi rasti ryšį su paprastais žmonėmis. Kunigų kasdienybė, prakticizmas, karjerizmas (klebonas Platūnas, vikaras Stripaitis), atitrūkimas nuo gyvenimo (Šlavantų tėvelis) tik stiprina įsitikinimą, kad jo prigimtis priešinasi kunigavimui. Vasaris atranda visai kitą – kultūros, prabangos, dvasinių vertybių pasaulį, kurį įkūnija šalia esantis dvaras, jo biblioteka ir baronienė Rainakienė. Epikūriška jos pasaulėžiūra ir žavi asmenybė laisvinančiai veikia Vasarį, jis ima jaustis tvirtesnis, savarankiškesnis.
11.Trečiojoje romano dalyje „Išsivadavimas“ pagrindinis veikėjas, visiškai supasaulėjęs, nors vis dar nenutraukęs saitų su kunigija, grįžta į Lietuvą po dešimties gyvenimo Europoje metų. Miesto kunigai sėkmingai derina dvigubą gyvenimą, bet Vasariui jis darosi koktus. Galutinis postūmis yra meilė Amerikos lietuvei Auksei, su kuria Vasaris sieja savo ateitį. Kiekvienoje romano dalyje pasirodo kita moteris, įgalinanti Liudą Vasarį geriau pažinti žmogaus vidines nuostatas, dalyvaujanti jo kelyje į visavertį gyvenimą ir kūrybą.
12.Iki Altorių šešėly pasirodymo 1932–1933 m. lietuvių romanas buvo neišplėtotas antraeilis žanras. Mykolaičio-Putino knyga padarė tikrą perversmą – ketvirtajame dešimtmetyje romanai pasipylė kaip iš gausybės rago. Dėl sensacingo turinio (autobiografiškumas, seminarijos ir kunigų gyvenimo paviešinimas, įtaigus psichologizmas) Altorių šešėly buvo graibstyte graibstomas.
13.Altorių šešėly yra tvirtos, darnios architektūros, gerai subalansuotas ir sklandžiai ištobulintas kūrinys – tikras psichologinio romano pavyzdys, ilgai nepralenktas, suteikęs pasitikėjimo kitiems rašytojams. Pirmą kartą didžiuliame romane visas dėmesys sukoncentruotas į vieną veikėją, detaliai analizuojama jo asmeninė problemika.
(Eugenijus Žmuida)

# data[].attributes.attachment_link.description
Svarbiausias rezistencinis kūrinys - 1945 m. sukurta poema „Vivos plango, mortuos voco" („Gyvuosius apraudu, mirusiuosius šaukiu"). Poetas pranašų kalba, apokaliptiniais regėjimais („Praskrido raitelis ant žirgo / Ir dalgis sutemoj sužvango...") išreiškė kaltinimus totalitarinei prievartos sistemai, pasmerkė moralinį išsigimimą („Ir tribunoluos išdidžiai / Teisiuosius smerkia žmogžudžiai"), bailius ir pataikūnus („Jau aukurus sugriovę, / Žyniai jums gieda šlovę"), šaukėsi Dievo pagalbos, mirusiųjų keršto, išsakė savo pasipiktinimą ir nusivylimą.

# data[].attributes.body
1.Abu rašytojo tėvai – susipratę lietuviai ir katalikai. Tėvas kieto charakterio, atkaklus, dažnai šiurkštus, bet ambicingas, siekęs savo šeimos gero. Savo rankomis pastatė sodybą, užsodino gražų sodą, augino gerų veislių arklius.
2.Mykolaičių ūkis buvo vienas stambesnių visoje apylinkėje. Žmonės buvo susiskirstę i vienkiemius. Juozas ir Magdalena Mykolaičiai tūrėjo 52 margus žemės. Motina kilusi iš pasiturinčios laisvųjų valstiečių šeimos, gal todėl jos giminėje buvo galima jausti lyg ir kokį dvasinį aristokratiškumą. Ji buvusi jautri, rūpestinga, tyli, mandagi, tačiau netūrėjo didelės įtakos šeimos reikaluose. Darbai jai sekėsi – jos lininis ar vilnonis verpalas būdavo nepaprastai plonas ir lygus. Svarbiausias jos rūpestis – vaikai; jų gimė devyni, tačiau ne visi išgyveno. Būsimasis poetas savo būdu ir net veidu buvo panašus į motiną.
3.Nuošalūs Putino tėvų namai – tvarkingi. Vaikystė, kad ir be skurdo, nebuvo skaidri. Kaimo buitis, kaip vėliau rašė savo „Atsiminimuose“ rašytojas, dvelkė prakticizmu, vienkiemiui būdingu uždarumu. Tėvai buvo uždari, santūrūs žmonės. Tėvas nerūkė, negėrė, visus šeimynykščius spaudė prie darbo, griežtai auklėjo, bet namams stigo jaukumo, nuoširdumo.
4.Lietuvių literatūros klasiką Vincą Mykolaitį-Putiną pamilstame bundančios jaunystės metais, skaitydami jo romaną „Altorių šešėly”. Šis kūrinys daug kam yra tapęs kelrode žvaigžde, vedančia į prasmingą gyvenimą. Iš jo mokomės gražiai jausti, pažinti save, ilgėtis kilnių gėrio ir grožio idealu, suvokti asmenybės vertę. Patekę į Liudo Vasario — jaunai sielai tokio artimo herojaus — pasaulį, įžengiame ir į poezijos sritį, pradedame suprasti žmogiškosios meninės individualybės pradus, jos vidaus konfliktus, kūrybą žadinančius džiaugsmo ir skausmo išgyvenimus. Atsiranda troškimas giliau pažinti visą V. Mykolaičio-Putino kūrybą — jo nuostabius lyrikos šedevrus, dramas, prozą, mokslines studijas apie lietuvių literatūrą, kritikos darbus, atsiminimus, publicistiką, vertimus. Visa tai didžiulis dvasios lobis, pro kurį negali abejingai praeiti nė vienas apsišvietęs mūsų krašto žmogus.
5.V. Mykolaičio-Putino gyvenimo ir kūrybos laikotarpis labai įdomus ir sudėtingas. Jis apima tris svarbius XX amžiaus revoliucinio judėjimo etapus, du pasaulinius karus, kelis literatūrinės raidos tarpsnius. Rašytojas savo kelią į gyvenimą pradėjo, būdamas kunigų seminarijos auklėtinis, dvasininkų luomo atstovas, bet pačiame savo kūrybinės veiklos įkarštyje nutraukė ryšius su klerikaline aplinka, pasirinko laisvo pasauliečio menininko ir mokslininko kelią, o vėliau, žlugus buržuazinei santvarkai, įsijungė į tarybinių rašytojų gretas, įnešė reikšmingą indėlį į socialistinio laikotarpio lituanistiką. „Tik nuolatos degdamas ir atsinaujindamas meno žmogus gali kūrybiškai save pareikšti”,— šiuos žodžius, parašytus „Altorių šešėly”, V. Mykolaitis-Putinas patvirtino visu savo gyvenimu.
6.Pirmasis pasaulinis karas, įsiliepsnojęs 1914 m. rudenį, tapo pirma lemtinga Mykolaičio-Putino gyvenimo posūkio riba. Mokslas seminarijoje buvo užbaigtas paskubomis. Jos auklėtiniai kartu su tūkstančiais karo pabėgėlių traukėsi į rytus, trumpam buvo sustoję Vilniuje, vėliau Mogiliove. Su seminarijos baigimo dokumentais Mykolaitis-Putinas atsidūrė Petrograde, kur pradėjo studijuoti dvasinėje akademijoje — stambioje carinės Rusijos religinėje aukštojoje mokykloje.
7.Studijų metais Mykolaitis-Putinas susikūrė daugiau ar mažiau vieningą estetinių pažiūrų sistemą, kuri sąlygojo tiek jo grožinę kūrybą, tiek kritikos ir literatūros mokslo darbus. Pagrindinius šių pažiūrų principus formavo Fribūro ir Miuncheno universitetuose studijuotos humanitarinės disciplinos.
8.Baigęs studijas užsienyje, Mykolaitis-Putinas grįžo į tėvynę ir 1923 m. rudenį pradėjo dėstyti Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultete (1928 m. tapo profesoriumi). Kaune, kuriame poetas apsigyveno, telkėsi rašytojai, buvo leidžiamos knygos, laikraščiai ir žurnalai, steigėsi pagrindinės mokyklos ir mokslo organizacijos.
9.Dar studijų metais Mykolaitis-Putinas sukūrė savo pirmąjį dramos veikalą „Valdovo sūnų” (1920), kuris vėliau buvo perdirbtas į „Valdovą”. Pirmasis kūrinio variantas susijęs su neoromantiniais ir simbolistiniais autoriaus ieškojimais. Antrasis— atspindi menininko nutolimą nuo šių krypčių. „Valdovas”— labiau paplitęs, mūsų teatro repertuare pabuvojęs veikalas.
10.Viena aukščiausių Mykolaičio-Putino kūrybos viršūnių — romanas „Altorių šešėly”. Rašydamas ši stambų prozos veikalą, autorius sprendė opius savo paties dvasinės evoliucijos klausimus ir kartu apibendrino tipiškus krašto kultūrinio ir visuomeninio gyvenimo reiškinius.
11.Romane vaizduojama sudėtinga XX a. žmogaus dvasinio brendimo istorija, susieta su specifinėmis lietuvių inteligentijos formavimosi sąlygomis. Herojus, apie kurį čia pasakojama, pasidavęs inertiškam aplinkybių poveikiui, atsiduria kunigų seminarijoje, gyvena tartum ne savo gyvenimą ir ilgainiui ima ieškoti tokio kelio, kuris jam leistų būti savimi, jaustis naudingu visuomenei. Rašytojas gilinasi į talentingos, didelių dvasinių poreikių asmenybės vidinį pasaulį, analizuoja jos psichologinius ir moralinius prieštaravimus, neišleisdamas iš akių ir socialinių, istorinių veiksnių.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pirmieji gyvenimo ir kūrybos žingsniai

Vincas Mykolaitis-Putinas gimė 1893 metų sausio 6 dieną Pilotiškių kaime, Prienų rajone rytiniame Suvalkijos pakrašty, XIX a. pabaigoje jau pasiekusiame tam tikros ekonominės ir socialinės pažangos. Žmonės čia buvo išsiskirstę į vienkiemius, daugelis sukūrę gana tvirtus ūkius. Vincas Mykolaitis- Putinas davė pradžią gausiam Mykolaičių šeimos atžalynui. Po jo į pasaulį atėjo dar šeši sūnus ir dvi dukterys.

Apylinkių gamta buvo neįspūdinga. Arti nebuvo nei ežero, nei didesnių aukštumų - vien Suvalkijos lygumos, krūmokšniai, pelkėtos žemumos. Įspūdingesnė vieta - poeto mėgstamas kalnelis, Aušrakalniu vadinamas.

Abu rašytojo tėvai - susipratę lietuviai ir katalikai. Tėvas kieto charakterio, atkaklus, dažnai šiurkštus, bet ambicingas, siekęs savo šeimos gero. Savo rankomis pastatė sodybą, užsodino gražų sodą, augino gerų veislių arklius. Mykolaičių ūkis buvo vienas stambesnių visoje apylinkėje. Žmonės buvo susiskirstę i vienkiemius. Juozas ir Magdalena Mykolaičiai tūrėjo 52 margus žemės. Motina kilusi iš pasiturinčios laisvųjų valstiečių šeimos, gal todėl jos giminėje buvo galima jausti lyg ir kokį dvasinį aristokratiškumą. Ji buvusi jautri, rūpestinga, tyli, mandagi, tačiau netūrėjo didelės įtakos šeimos reikaluose. Darbai jai sekėsi - jos lininis ar vilnonis verpalas būdavo nepaprastai plonas ir lygus. Svarbiausias jos rūpestis - vaikai; jų gimė devyni, tačiau ne visi išgyveno. Būsimasis poetas savo būdu ir net veidu buvo panašus į motiną.

Nuošalūs Putino tėvų namai - tvarkingi. Vaikystė, kad ir be skurdo, nebuvo skaidri. Kaimo buitis, kaip vėliau rašė savo „Atsiminimuose" rašytojas, dvelkė prakticizmu, vienkiemiui būdingu uždarumu. Tėvai buvo uždari, santūrūs žmonės. Tėvas nerūkė, negėrė, visus šeimynykščius spaudė prie darbo, griežtai auklėjo, bet namams stigo jaukumo, nuoširdumo.

Lietuvių literatūros klasiką Vincą Mykolaitį-Putiną pamilstame bundančios jaunystės metais, skaitydami jo romaną „Altorių šešėly". Šis kūrinys daug kam yra tapęs kelrode žvaigžde, vedančia į prasmingą gyvenimą. Iš jo mokomės gražiai jausti, pažinti save, ilgėtis kilnių gėrio ir grožio idealu, suvokti asmenybės vertę. Patekę į Liudo Vasario - jaunai sielai tokio artimo herojaus - pasaulį, įžengiame ir į poezijos sritį, pradedame suprasti žmogiškosios meninės individualybės pradus, jos vidaus konfliktus, kūrybą žadinančius džiaugsmo ir skausmo išgyvenimus. Atsiranda troškimas giliau pažinti visą V. Mykolaičio-Putino kūrybą - jo nuostabius lyrikos šedevrus, dramas, prozą, mokslines studijas apie lietuvių literatūrą, kritikos darbus, atsiminimus, publicistiką, vertimus. Visa tai didžiulis dvasios lobis, pro kurį negali abejingai praeiti nė vienas apsišvietęs mūsų krašto žmogus.

V. Mykolaičio-Putino gyvenimo ir kūrybos laikotarpis labai įdomus ir sudėtingas. Jis apima tris svarbius XX amžiaus revoliucinio judėjimo etapus, du pasaulinius karus, kelis literatūrinės raidos tarpsnius. Rašytojas savo kelią į gyvenimą pradėjo, būdamas kunigų seminarijos auklėtinis, dvasininkų luomo atstovas, bet pačiame savo kūrybinės veiklos įkarštyje nutraukė ryšius su klerikaline aplinka, pasirinko laisvo pasauliečio menininko ir mokslininko kelią, o vėliau, žlugus buržuazinei santvarkai, įsijungė į tarybinių rašytojų gretas, įnešė reikšmingą indėlį į socialistinio laikotarpio lituanistiką. „Tik nuolatos degdamas ir atsinaujindamas meno žmogus gali kūrybiškai save pareikšti",- šiuos žodžius, parašytus „Altorių šešėly", V. Mykolaitis-Putinas patvirtino visu savo gyvenimu. Nuolatinės jo pastangos atsinaujinti buvo kartu siekimas išlikti pačiu savimi, ieškoti darnaus ryšio tarp asmenybės ir jos socialinės aplinkos, tarp individualių kūrybinių troškimų ir pareigos savo liaudžiai, atsakomybės prieš istoriją. Gilindamiesi į tuos didžio menininko kūrybinės evoliucijos dėsningumus, turime progos pamąstyti ir apie daugelį bendrų mūsų kultūros raidos ypatumų sudėtingose XX amžiaus kryžkelėse.

1900 m. Vincas Mykolaitis pradėjo mokytis Gudelių pradinėje mokykloje. Tėvai jį įkurdino vienos senutės dūminėje pirkelėje, kurioje vakarais-dar rusendavo balana. Mokykloje tebuvo vos 30 mokinių iš viso valsčiaus (apskritai Lietuvos pradinėse mokyklose tuo metu tegalėjo mokytis tik 12% mokyklinio amžiaus vaikų).

Tolesni mokslo keliai atvedė jaunąjį Mykolaitį į žymų ano meto kultūrinį centrą - Marijampolę (dabartinį Kapsuką). Nuo 1902 metų rudens jis ten lankė apskrities pradžios mokyklą, o nuo 1905 metų - gimnaziją.

1904 m. atgavus spaudos laisvę plėtėsi tautinio atgimimo judėjimas, o netrukus kraštą sudrebino ir 1905 m. revoliucijos banga. Mykolaitis daugelį to meto įvykių stebėjo smalsia paauglio akimi, tačiau dažniausiai iš šalies. Laiko nuotaiką išreiškė ano meto mitinguose skanduoti šūkiai: „Šalin caro valdžią!", Šešupės pakrantėse skambėjusios revoliucinės dainos.
Turėdamas gražų balsą ir gerą klausą, Mykolaitis dar pirmojoje gimnazijos klasėje pradėjo dainuoti mokinių chore, o vėliau ir Marijampolės lietuvių chore.
Gimnazijoje Mykolaitis garsėjo ir kaip gabus piešėjas. Ypatingai daug pagyrimų susilaukė jo nukopijuotas kunigaikščio Gedimino paveikslas. Dabar šis portretas kabo rašytojo tėviškėje kaip memorialine relikvija. "Baigęs keturias gimnazijos klases, Mykolaitis pasuko tradiciniu dideles lietuvių jaunuomenės dalies mokslo keliu. 1909 m. jis įstojo į Seinių kunigų seminarą.

Būdamas antrajame kurse, Mykolaitis-Putinas įsijungė j slaptą seminaristų lavinimosi būrelį. Jo nariai studijavo Lietuvos istoriją, literatūrą, kalbą, ugdė savo literatūrinius ir mokslinius sugebėjimus. Buvo rašomi ir svarstomi referatai literatūros klausimais, aptariamos naujai pasirodančios knygos ir jų recenzijos, taip pat seminaristų kūrybiniai bandymai.
Pradedantį poetą ėmė traukti platesni literatūros horizontai. 1913 m. jo eilėraščiai pasirodė pirmojo lietuvių literatūrinio „Vaivorykštės" žurnalo puslapiuose. Šį faktą Mykolaitis-Putinas vėliau laikė tikruoju „savo įsivesdinimu į lietuvių literatūrą". Žurnalo redaktorius Liudas Gira parašė jam skatinamąjį laišką, ragindamas ieškoti naujų temų ir formų, patarė pasiskaityti F. Tiutčevo ir A. Feto poezijos. Suartėjimas su „Vaivorykšte" reiškė aukštą jauno poeto įvertinimą ir pripažinimą žymiausiame to meto lietuvių literatūros forume. Žurnalas naudojo kūriniams griežtus meniškumo ir profesionalumo kriterijus, savo programoje stojo prieš rašytojų suskirstymą idėjinėmis srovėmis.

Anksti Mykolaitį-Putiną ėmė dominti ir lyrinio epo formos. Tarp pirmųjų jo bandymų randame dvi stambokas balades: „Dvi meilužės" ir „Pati-žmogžudė", kuriose romantinėmis spalvomis mėginta vaizduoti žmogiškų jausmų prieštaravimai, tačiau be gilesnio įprasminimo. Abu šie kūriniai liko užmarštyje. Poetas nedėjo jų savo poezijos rinkinius.

Kitokio likimo susilaukė poema „Kunigaikštis Žvainys", parašyta 1913-1914 m. Joje, kaip ir baladėse, vaizduojamos galingos aistros, bet kartu keliama ir reikšminga visuomeninė problema. Čia sprendžiamas konfliktas tarp asmeninės laimės ir pareigos tėvynei.

Studijų metai

Pirmasis pasaulinis karas, įsiliepsnojęs 1914 m. rudenį, tapo pirma lemtinga Mykolaičio-Putino gyvenimo posūkio riba. Mokslas seminarijoje buvo užbaigtas paskubomis. Jos auklėtiniai kartu su tūkstančiais karo pabėgėlių traukėsi į rytus, trumpam buvo sustoję Vilniuje, vėliau Mogiliove. Su seminarijos baigimo dokumentais Mykolaitis-Putinas atsidūrė Petrograde, kur pradėjo studijuoti dvasinėje akademijoje - stambioje carinės Rusijos religinėje aukštojoje mokykloje.

Karo meto įvykiai ir studijos išvedė jauną poetą už gimtojo krašto ribų, atvėrė vartus į platesnį pasauli. Rusijoje jis matė karo nelaimių ištiktus žmones, pajuto pasaulį draskančius socialinius ir politinius prieštaravimus. Čia atsivėrė naujos galimybės plėsti savo kultūrinį akiratį. Petrograde Mykolaitis-Putinas iš arčiau susipažino su rusų kultūros lobiais, meniniu gyvenimu. Ypač didelę reikšmę poetui turėjo muzika. Čia jis išgirdo „Faustą" ir kitas klasikines operas, lankė simfoninius koncertus, pramoko groti vargonais, skambinti pianinu, vadovavo akademijos studentų chorui. Poeto estetinę kultūrą taip pat ugdė dailės ir istorijos muziejai, architektūros paminklai.

Mezgėsi platesnė pažintis su rusų klasikine ir naująja literatūra. Iš tuolaikinių rusų poetų labiausiai jį traukė simbolistai. Gilų įspūdį tuo metu jam darė teoriniai simbolistų V. Ivanovo ir A. Belo darbai, taip pat V. Solovjovo kūryba. Patraukė rusiškai rašiusio lietuvių poeto Jurgio Baltrušaičio lyrika. Daugelį šio simbolizmui artimo autoriaus eilėraščių Mykolaitis-Putinas atmintinai mokėjo jau Seinuose. Jo mėgstami poetai buvo F. Tiutčevas ir A. Fetas. Studijuodamas dvasinėje akademijoje, Mykolaitis-Putinas bendradarbiavo buržuazinėje ir klerikalinėje Petrogrado lietuvių spaudoje („Lietuvių balse" buvo spausdinama poema „Kunigaikštis Žvainys", „Ateities spinduliuose" - eilėraščiai). 1917 m. Petrograde išleista pirmoji Mykolaičio-Putino knyga - „Kunigaikštis Žvainys. Raudoni žiedai".

Po trejų mokslo metų Petrogrado dvasinėje akademijoje Mykolaitis-Putinas gavo Amerikos lietuvių Tautos fondo stipendiją, suteikiančią galimybę nuo 1918 m. studijuoti Fribūro universitete Šveicarijoje.

- Studijų metais Mykolaitis-Putinas parašė nemažai eilėraščių, sukūrė poetinę dramą „Valdovo-sūnus", mėgino jėgas novelistikoje, parengė literatūrinių straipsnių. Lietuvoje įsisteigusi „Švyturio" leidykla 1921 m. išleidžia iš karto du tomus „Putino raštų". Kritikoje pasigirdo palankūs naujų kūrinių vertinimai. Kaune pradėjęs veikti dramos teatras įtraukė „Valdovo sūnų" į savo repertuarą. Tačiau pats rašytojas nebuvo labai patenkintas nei savo kūryba, nei jos sąlygomis.

Nuo klerikalinės aplinkos poetas kiek atitruko paskutiniame savo studijų etape. 1922 m. rudenį užbaigus mokslus Fribūre, atsirado galimybe dar metus gilinti žinias Miuncheno universitete. Čia Mykolaitis-Putinas susikoncentravo jau grynai į literatūros dalykus ir rengėsi profesūrai Lietuvoje, ką tik susikūrusiame Kauno universitete. Naujoje vietoje poetą ypač džiugino pasaulietinė mokslo ir gyvenimo atmosfera.

Studijų metais Mykolaitis-Putinas susikūrė daugiau ar mažiau vieningą estetinių pažiūrų sistemą, kuri sąlygojo tiek jo grožinę kūrybą, tiek kritikos ir literatūros mokslo darbus. Pagrindinius šių pažiūrų principus formavo Fribūro ir Miuncheno universitetuose studijuotos humanitarinės disciplinos.
Devyneri metai, praleisti toli nuo gimtojo krašto išvedė jauną poetą į platų pasaulį. Tiesa, tai buvo kelias, vingiavęs per skirtingų aukštųjų mokyklų auditorijas ir bibliotekas, gerokai izoliuotas nuo didžiųjų epochos socialinių sukrėtimų, tačiau jis pakylėjo sodžiaus pagimdytą jaunuolį į humanitarinės kultūros aukštumas, išugdė jame asmenybės vertės nuojautą, parengė svarbiems darbams ir gyvenimo išbandymams.

Sugrįžimas

Baigęs studijas užsienyje, Mykolaitis-Putinas grįžo į tėvynę ir 1923 m. rudenį pradėjo dėstyti Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultete (1928 m. tapo profesoriumi). Kaune, kuriame poetas apsigyveno, telkėsi rašytojai, buvo leidžiamos knygos, laikraščiai ir žurnalai, steigėsi pagrindinės mokyklos ir mokslo organizacijos. Nors tai buvo didelių ekonominių sunkumų, visuomeninio ir politinio blaškymosi metai, didelė inteligentijos dalis puoselėjo gražias viltis apie jaunos valstybės demokratizmą, šviesią krašto ateitį, intensyvų kultūrinį darbą. Daug kas uoliai jungėsi į įvairių buržuazinių partijų, ideologinių ir kultūrinių grupuočių veiklą, dalyvavo besisteigiančiose organizacijose bei jų leidžiamuose leidiniuose, miklino plunksną liepsningose tarpusavio diskusijose.

Mykolaitis-Putinas priklausė dešiniajam visuomenės sparnui. Baigęs studijas su katalikiškųjų organizacijų parama, Lietuvoje jis turėjo „atidirbti" savo globėjams.

Mykolaičio-Putino kūrybinis balansas tuo metu jau buvo smarkiai padidėjęs. 1926 m. pasirodė jo antra poetinė drama „Žiedas ir moteris". Netrukus gimė misterija „Nuvainikuota vaidilutė" (1927). O kai 1927 m. išėjo lyrikos rinkinys „Tarp dviejų aušrų", Putino žvaigždė iškilo į lietuviu poezijos zenitą.

Pasitraukdamas iš profesoriaus pareigų Kaune universiteto Teologijos-filosofijos fakultete ir pereidamas į Humanitarinių mokslų fakultetą 1929 m., Mykolaitis-Putinas tarsi perkirto pirmi grandinę, siejusią jį su klerikalinėmis institucijomis. Tolesnis žingsnis buvo - atsisveikinimas su ,,Židinio" redaktoriaus kėde (1932 m.). Kaip liudija kai kurie klerikaliniai veikėjai emigracijoj paskelbtuose atsiminimuose, tų pareigų rašytojais nebepatikėjo ir patys žurnalo šeimininkai.

Tuo metu Mykolaitis-Putinas jau rašė „Altorių šešėly" (1931-1933), kuriame siekė meniškai įprasminti ilgai brandintą maištą ir išsivadavimą iš konfesinių varžtų. 1935 m. rašytojas oficialiai atsisakė; kunigystės ir sukūrė šeimą.
1923-1933 m.- audringas Mykolaičio-Putino gyvenimo dešimtmetis. Per tą laikotarpį rašytojas įaugo į kultūrinę Lietuvos gyvenimo dirvą, stipriai pajuto naują laiko dvasią ir įvykdė labai svarbų savo vidinio išsivadavimo žygdarbį. Tarp daugelio įžymių lietuvių kultūros veikėjų, priklausiusių dvasininkų luomui, jis buvo pirmasis iškėlęs vientisos ir neskaldomos menininko asmenybės principą. Jeigu profesija, luomas ir dogmos trukdo menininko dvasiniams polėkiams ir varžo kūrybos laisvę, reikia iš visų tų varžtų išsivaduoti- tokį sprendimą padarė Mykolaitis-Putinas, pasitraukdamas iš dvasininkų luomo.
Mykolaitis-Putinas šiuo laikotarpiu iškilo kaip simbolizmo atstovas. 1927 m, pasirodęs jo eilėraščių rinkinys „Tarp dviejų aušrų" dažnai nurodomas kaip būdingiausia lietuvių simbolistinės lyrikos knyga.

Dar studijų metais Mykolaitis-Putinas sukūrė savo pirmąjį dramos veikalą „Valdovo sūnų" (1920), kuris vėliau buvo perdirbtas į „Valdovą". Pirmasis kūrinio variantas susijęs su neoromantiniais ir simbolistiniais autoriaus ieškojimais. Antrasis- atspindi menininko nutolimą nuo šių krypčių. „Valdovas"- labiau paplitęs, mūsų teatro repertuare pabuvojęs veikalas.

Simbolistiniu savo kūrybos laikotarpiu Mykolaitis-Putinas parašė dar dvi dramas: ,,Žiedas ir Moteris" (1926) ir „Nuvainikuota vaidilutė" (1927).

Romanas „Altorių šešėly"

Viena aukščiausių Mykolaičio-Putino kūrybos viršūnių - romanas „Altorių šešėly". Rašydamas ši stambų prozos veikalą, autorius sprendė opius savo paties dvasinės evoliucijos klausimus ir kartu apibendrino tipiškus krašto kultūrinio ir visuomeninio gyvenimo reiškinius.

Romane vaizduojama sudėtinga XX a. žmogaus dvasinio brendimo istorija, susieta su specifinėmis lietuvių inteligentijos formavimosi sąlygomis. Herojus, apie kurį čia pasakojama, pasidavęs inertiškam aplinkybių poveikiui, atsiduria kunigų seminarijoje, gyvena tartum ne savo gyvenimą ir ilgainiui ima ieškoti tokio kelio, kuris jam leistų būti savimi, jaustis naudingu visuomenei. Rašytojas gilinasi į talentingos, didelių dvasinių poreikių asmenybės vidinį pasaulį, analizuoja jos psichologinius ir moralinius prieštaravimus, neišleisdamas iš akių ir socialinių, istorinių veiksnių.
Ieškojimai ir krizes

Romanas „Altorių šešėly" iškėlė Mykolaitį- Putiną į lietuviškojo parnaso viršūnes. Literatūrinėse sferose į šio romano autorių pradėtą žiūrėti ne tik kaip į didelio talento menininką, bet ir kaip į ryžtingą, visuomenės opinijos nepaisančią asmenybę, kuri drąsiai ieško naujų kelių, siekia platesnių kontaktų su gyvenimu. Neatsitiktinai Mykolaitis-Putinas 1933 m. buvo išrinktas Lietuvių rašytojų draugijos pirmininku (tas pareigas ėjo iki 1937 m.). Būdamas šiame poste, jis stengėsi sutelkti įvairių idėjinių bei estetinių grupuočių suskaldytas literatų pajėgas atsakingiems gyvenamojo meto uždaviniams spręsti. Jo literatūrinė pozicija buvo grindžiama aukštos meninės kultūros principais. Rašytojas nepritarė nė vienos literatūrinės grupuotės idėjiniam ar estetiniam tendencingumui, o skatino siekti kūrybinio brandumo ir dvasinės gilumos.

Politiniai įvykiai skatino Mykolaitį-Putiną, kaip ir daugelį kitų dorų to meto lietuvių inteligentų, jungtis į bendrą antifašistinės kovos frontą, kuriame svarbiausias pozicijas buvo užėmę pažangieji rašytojai. 1938 m. Mykolaitis-Putinas pradėjo redaguoti naują literatūrinį žurnalą ,,Dienovidį", apie kurį susitelkė įvairių idėjinių krypčių rašytojai. Šio žurnalo redkolegijoje Mykolaitis-Putinas dirbo kartu su P. Cvirka ir J. Šimkumi, B. Brazdžioniu ir A. Vaičiulaičiu.

1936 m. Mykolaitis-Putinas išleido poezijos rinkinį „Keliai ir kryžkeliai", kuriame atsispindėjo jo nauji poetiniai ieškojimai. 1937 m. pasirodė romanas „Krizė"- kūrinys, skirtas aktualioms ano meto buržuazinės visuomenės problemoms, tačiau gerokai apvylęs skaitytojus idėjinėmis išvadomis. Kurį laiką rašytojas pritilo, išgyveno tam tikrą kūrybinės krizės periodą. 1939 m., sukrėstas artėjančio Antrojo pasaulinio karo nuojautų, poetas paskelbia pluoštą naujų eilėraščių, giliai atspindinčių niūrias buržuazinės visuomenės saulėlydžio nuotaikas, sielvartą dėl žmonijos kultūrai gresiančios katastrofos.

Tuo metu Mykolaitis-Putinas daug nuveikė kaip literatūros tyrinėtojas ir pedagogas. Universitete jo lietuvių literatūros paskaitos, ypač specialūs kursai apie atskirų rašytojų (Vaižganto, V. Krėvės, Vydūno ir kt.) kūrybą sutraukdavo daugybę studentų. 1936 m. profesorius išleido stambų literatūros istorijos veikalą „Naujoji lietuvių literatūra" (T. I). 1937 m. išeina iš spaudos jo kritikos straipsnių rinkinys-,,Literatūros etiudai". Kiek anksčiau moksliniame žurnale „Darbai ir dienos" pasirodė stambi studija „Vydūno dramaturgija" (1935). Iš viso ikitarybinio laikotarpio spaudoje pasirodė apie šimtą penkiasdešimt Mykolaičio-Putino publikacijų įvairiais literatūros klausimais. Dauguma jo straipsnių bei recenzijų pasirodė laikraščiuose „Lietuva", „Rytas", „Literatūros naujienos", „Lietuvos aidas", žurnaluose „Židinys", „Skynimai", „Pradai ir žygiai", „Dienovidis" ir kt.

Istorijos kryžkelėse

1940 m. Lietuvoje buvo nuversta buržuazinė santvarka. Nemuno kraštas tapo sudėtine daugiatautės Tarybų Socialistinių Respublikų Sąjungos dalimi. Visas politinis ir visuomeninis gyvenimas, vykstant atkakliam nacionalistinių jėgų pasipriešinimui, buvo pertvarkomas socialistinio valstybingumo, proletarinio internacionalizmo, komunistinio partiškumo pagrindais. Mykolaičiui-Putinui tai buvo sudėtingas, daug esminių svarstymų ir vidinių dvasios jėgų pareikalavęs momentas. Blaivus politinės situacijos įvertinimas, taip pat aiškiai pajusta ankstesnė buržuazinės santvarkos krizė padėjo rašytojui surasti teisingą, laiko dvasią atitinkantį sprendimą - gyventi ir eiti koja kojon kartu su savo liaudimi, kritiškai pervertinti senuosius idealus ir įsitikinimus, susidomėti naujomis epochos idėjomis.

Mykolaitis-Putinas stengėsi įžvelgti perspektyvas, kurios atsiveria lietuvių literatūrai ir menui socialistinėje santvarkoje. Pozityvi jam atrodė socialistinių literatūrų bendradarbiavimo idėja ir meno ryšių su liaudies gyvenimu stiprinimas. 1940 m. spalio mėnesį jis dalyvavo rašytojų ir menininkų pasitarime pirmajai lietuvių meno dekadai Maskvoje pasirengti. 1941 m. vasario mėn. kartu su P. Cvirka ir skulptoriumi J. Mikėnu buvo išskridę i Tbilisį dalyvauti iškilmingame Gruzijos TSR dvidešimtmečio minėjime.
1940 m. Mykolaitis-Putinas pradėjo profesoriauti Vilniaus universitete, kur dėstė lietuvių literatūrą. Įsteigus Lietuvos TSR Mokslų Akademiją, Mykolaitis-Putinas 1941 m. buvo išrinktas, jos tikruoju nariu, kurį laiką ėjo Lietuvių literatūros instituto direktoriaus pareigas.
Okupantams uždarius Vilniaus universitetą, rašytojas kuriam laikui pasitraukia į žmonos tėviškę - Gaižiūnų kaimą netoli Vabalninko.

Pokario metai

Praūžus karo audroms, Mykolaitis-Putinas grįžo į Tarybinės Armijos išvaduotą Vilnių. Gimtojo krašto išvadavimą iš hitlerinės vergovės poetas sveikino eilėraščiais „Tėvynei", ,,Mano kelias" ir kt, skelbdamas savo apsisprendimą eiti kartu su savo liaudimi. 1945-1946 metais jis buvo LTSR Mokslų Akademijos Lietuvių literatūros instituto direktorius. Kartu dirbo Vilniaus valstybiniame universitete, kur iš pradžių ėjo Istorijos-filologijos fakulteto Lietuvių literatūros katedros, vėliau Visuotinės literatūros katedros pareigas. Universitete Mykolaitis-Putinas profesoriavo visą pokario dešimtmetį, kol 1954 m., pablogėjus sveikatai, pasitraukė į pensiją ir atsidėjo vien kūrybiniam darbui.

Pokario metai daugeliui okupaciją išgyvenusių" rašytojų buvo nelengvas idėjinio persiorientavimo laikotarpis. Tuos sunkumus patyrė ir Mykolaitis-Putinas. Tačiau ilgai nedelsdamas rašytojas jungėsi į kultūrinę ir visuomeninę veiklą. Jis buvo LTSR rašytojų sąjungos valdybos narys, „Pergalės" žurnalo redkolegijos narys, 1948 m. dalyvavo pirmojoje lietuvių literatūros ir meno dekadoje Maskvoje, kur padarė pranešimą apie lietuvių literatūros raidos kelius. 1947 m. poetas, švenčiant uzbekų literatūros klasiko Ališero Navoji jubiliejų, lankėsi Tarybų Uzbekistane. Ši kelionė įkvėpė jį parašyti eilėraščių ciklą „Uzbekistanas", o taip pat straipsnį „Ališer Navoji ir jo tėvynė". Mykolaičio-Putino autoritetingas žodis neretai skambėjo įvairiuose rašytojų susirinkimuose, literatūros vakaruose, susitikimuose su visuomene.

Mykolaitis-Putinas daug nuveikė tyrinėdamas literatūrinį palikimą. Tuoj po karo „ Pergalėje" (1945) pasirodė jo straipsnis apie Žemaitės liaudiškumą. Iš marksistinių pozicijų jis nušvietė Kristijono Donelaičio, Antano Strazdo, Maironio, Antano Baranausko kūrybą. Ryšium su 400 metų sukaktimi nuo Martyno Mažvydo „Katekizmo" pasirodymo atskiru leidiniu išėjo Mykolaičio-Putino mokslinė studija „Pirmoji lietuviška knyga" (1948). Labai reikšmingai jis prisidėjo prie akademinės „Lietuvių literatūros istorijos" parengimo. Universitete, be bendrojo lietuvių literatūros kurso, profesorius skaitė speckursus apie K. Donelaiti, Žemaitę, Maironį, Lazdynų Pelėdą,, P. Cvirką ir kt.
Susiejęs savo gyvenimą su tarybine literatūra, Mykolaitis-Putinas ieškojo šį apsisprendimą įprasminančio moralinio idealo. Rašytojas nenorėjo, kad jo darbai naujomis socialistinės santvarkos sąlygomis atrodytų vien kaip istorinių aplinkybių nulemtas atsitiktinumas. Jis tvirtai siejo savo likimą su tautos likimu, kėlė sau uždavinius - kuo prasmingiau tarnauti gimtojo krašto kultūrai, kūrybinės atramos ir įkvėpimo ieškoti liaudies dvasinio gyvenimo gelmėse. Gražus šių užmojų atspindys yra istorinis romanas „Sukilėliai", kurio pirmasis tomas pasirodė 1957 m.„Sukilėliai" - kūrinys apie istorinį baudžiauninkų vaidmenį 1863 m. sukilime Mykolaičiui-Putinui ypač rūpėjo parodyti kaip šiame sukilime išryškėjo lietuvių liaudies jėga, laisvės troškimas, herojinė dvasia, kaip po ilgų carinės vergovės metų budo lietuvių nacionalinė sąmonė. Šiuos momentus pabrėžia ir tarybinė istoriografija, akcentuodama, kad 1863 m. sukilimas buvo susijęs su visoje carinėje Rusijoje susidariusia revoliucine padėtimi.

Lyrika ir paskutiniai eilėraščių rinkiniai

Rašydamas „Sukilėlius", Mykolaitis-Putinas sukūrė daugelį pačių reikšmingiausių savo poezijos posmų. Nuo 1955 m. tarsi prasidėjo naujas poeto atgimimas, susijęs su bendru to meto literatūrinės atmosferos pasikeitimu.

Šeštojo dešimtmečio viduryje visa tarybinė poezija jau stengėsi nusikratyti schematizmo, dogmatikos, iliustratyvumo bei deklaratyvumo, apsunkinusio jos raidą pirmaisiais pokario metais asmenybės kulto sąlygomis. Naujuose poetų eilėraščiuose atgimė lyrizmas, individualių vidaus išgyvenimų temos, didelių dvasinių vertybių ilgesys, imta ieškoti platesnių ryšių su nacionalinėmis ir pasaulinėmis literatūros tradicijomis ir vertingais XX a. kultūros laimėjimais. Poezijos kūrėjai atsigręžė į save, stengėsi įsiklausyti į savo širdies balsą. Tokiai poezijos sampratai karštai pritarė ir Mykolaitis-Putinas.

1959 m. pasirodžiusiam Mykolaičio-Putino „Raštų" pirmajame tome buvo įdėti keli stambūs lyriniai ciklai-„Sonetai", „Parafrazės", „Septynios dienos", „Krintanti žvaigždė" ir pluoštas atskirų eilėraščių, pažymėtų 1955-1959 metų data.

Poetinis įkvėpimas nepaleido V. Mykolaičio-Putino iki gyvenimo pabaigos. 1963 m. išėjo didelio pasisekimo sulaukusi jo eilėraščių rinktinė „Būties valanda", kurią netrukus teko išleisti pakartotinai. Paskutinė poeto lyrikos knyga-„Langas" - pasirodė 1966 m. Daugelį į šiuos rinkinius įėjusių eilėraščių V. Mykolaitis-Putinas rašė jau sunkiai sirgdamas.

1967 metų pavasarį Mykolaitis-Putinas išvažiavo vasaroti į Kačerginę visai paliegęs, ligos nukamuotas. Birželio 7 d. kraštą apskriejo žinia apie poeto mirtį. Lietuva neteko vieno didžiausių savo menininkų ir mąstytojų. ,,- Baisaus netekimo sukrėsti, stovime šiandien prie didelio kapo, suprasdami, kad Vinco Mykolaičio-Putino asmenyje laidojame ištisą mūsų humanitarinės minties epochą, kad atsisveikiname šiandien daugiau negu su Žmogumi - atsisveikiname su poetu-mąstytoju, padariusiu daugiausia įtakos, kuriant lietuvių tautos dvasinio gyvenimo pasaulį, - kalbėjo Vilniaus Rasų kapinėse poetas Justinas Marcinkevičius. - Jis kūrė šitą pasaulį kaip didelį gražų rūmą, kurio kertiniais akmenimis buvo jo pačio iškentėti, jo pačio nušlifuoti, aukštieji Tiesos, Gėrio, Grožio ir Humanizmo idealai. Sukaupęs savyje turtingą lietuvių liaudies dvasinio gyvenimo patyrimą, brangindamas ir puoselėdamas jį, Vincas Mykolaitis-Putinas savo gyvenimu ir kūryba pakėlė šį patyrimą į naują pakopą, aktyvizavo jį, praturtino jį tragišku pasaulio ir žmogaus būties suvokimu. Visas dvidešimtas amžius pasirinko grumtynių lauku poeto sielą. Joje niekada nebuvo taikos ir ramybės. Prometėjas ir Bethovenas - mylimiausi poeto herojai - amžinai grūmėsi su tamsa, melu, blogiu ir smurtu, sukruvinta širdimi nešdami taurią pergalės vėliavą j pačią aukščiausią viršūnę, kurios vardas - žmonija."

Peržengęs mirties slenkstį, rašytojas kaip spindinti žvaigždė, zenite įsmigusi, lieka šviesti mūsų padangėje ir kuo toliau, tuo labiau įsitikiname, kad jo negęstantis žėrėjimas yra tolygus patiems ryškiausiems meno šviesuli.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pirmieji gyvenimo ir kūrybos žingsniai Vincas Mykolaitis-Putinas gimė 1893 metų sausio 6 dieną Pilotiškių kaime, Prienų rajone rytiniame Suvalkijos pakrašty, XIX a. pabaigoje jau pasiekusiame tam tikros ekonominės ir socialinės pažangos. Žmonės čia buvo išsiskirstę į vienkiemius, daugelis sukūrę gana tvirtus ūkius. Vincas Mykolaitis- Putinas davė pradžią gausiam Mykolaičių šeimos atžalynui.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gimė Lenkijoje, gyveno Rusijoje, Ukrainoje, Lietuvoje, bet užmerkė akis Čikagoje.
Parašė vienintelį romaną, tačiau yra garsesnis nei dauguma XXI a. menininkų modernistų.
Kas?

Kristina Liutkutė, kristina.liutkute@fc.vdu.lt

Visai neseniai VDU vyko renginys, kurio metu buvo minimas Antano Škėmos gimtadienio šimtmetis. Tai tik parodo, kad ir mums, VDU studentams, garsiojo lietuvių išeivijos rašytojo kūryba yra svarbi. Todėl verta atsigręžti į klajoklišką Antano Škėmos gyvenimą, kūrybą, atradimus ir praradimus bandant ieškoti savęs.
Nepavydėtina vaikystė Aš esu gimęs du kartus. Oficiali gimimo data: 1911 m. lapkričio 29. Tikroji - 1910 m. lapkričio 29 d. Du kartus mane pagimdė mano tėvas.
A. Š.
Visuose dokumentuose yra rašoma, jog rašytojas modernistas Antanas Škėma yra gimęs 1911 m. lapkričio 29 d., tačiau tikroji jo gimimo data yra 1910 m. lapkričio 29 d. Be abejo, keista ir įdomu, kodėl menininko tėvas ryžosi pajauninti savo sūnų vieneriais metais. Pasirodo, Antano Škėmos „gimdytojas" tai padarė tik dėl to, kad gautų papildomas socialines išmokas. Tačiau toks poelgis tikrai nebuvo smerktinas, atsižvelgiant į rašytojo šeimos socialinę ir finansinę padėtį.

Dramatiška Škėmos vaikystė prasidėjo Lodzėje (Lenkijoje), tačiau Pirmojo pasaulinio karo pradžioje visa šeima pasitraukė į Rusiją. Mažasis Škėma iš arti matė revoliucijų ir porevoliucinio laiko siaubus: žaisdavo gatvėse kartu su visokių tautybių vaikais sukdami ant žibintų pakartus baltųjų karininkus ir su tėvais vos nebuvo sušaudytas girtų raudonarmiečių. Kitaip sakant, mirtis nuolat kvėpavo Škėmai į nugarą, tačiau niekada neįbaugino - rašytojas buvo jos matęs tiek daug, kad kiekvienas gyvybės užgesimas buvo suvokiamas kaip natūralus reiškinys.

Savęs beieškant

Kai 1921 m. šeima grįžo į Lietuvą, Škėma pradėjo mokytis Radviliškio progimnazijoje, tačiau maištingas būdas ir nepriklausoma laikysena išryškėjo mokantis Kauno „Aušros" gimnazijoje, kai būsimam rašytojui teko pirmą kartą nukentėti dėl savarankiškos nuomonės. Literatūros mokytojas paskyrė parašyti rašinį pagal Jono Biliūno apsakymą „Be darbo" tema „Ar gerai padarė Laurynas Dūda pasikoręs?". Buvo duotas rašinio planas, pagal kurį mokiniai turėjo įrodyti, kaip neteisingai pasielgė Biliūno personažas. Tačiau jaunasis Škėma parašė darbą pagal savo planą, įrodinėdamas, kad Laurynas Dūda pasielgė puikiai. Mokytojas pagyrė originalų darbą, bet už plano nepaisymą parašė „kuolą". Tokių „kuolų" ir kitų skaudžių akimirkų Škėmai teko ragauti visą gyvenimą. Kai mažajam menininkui buvo vos 10 metų, jo motina, paveikta visų likimo skirtų skaudžių išbandymų, nebeištvėrė, jos psichikos būklė pablogėjo, tad tėvui ir sūnui reikėjo verstis patiems.

Dar neatradęs savo tikrojo pašaukimo, Antanas Škėma 1929 m. įstojo studijuoti medicinos, kuri visiškai neatitiko jo meniškos prigimties. Vėliau su jam būdinga ironija sakė, kad iš medicinos teišsinešė meilę lavonams - tai kaip padarinys visų išgyvenimų, patirtų vaikystėje. 1931 m. perėjo į Kauno Vytauto Didžiojo universiteto teisės fakultetą, tačiau teisės studijos VDU irgi neatitiko temperamento: artistiškas studentas praleidinėjo paskaitas, užsidirbdavo pinigų lošdamas kortomis, biliardą ir dalyvaudamas iškilmingose laidotuvėse. Pradėjęs jausti save ir gyvenimo poreikius, Antanas Škėma 1934 m. įstojo į V. Sipavičiaus - Fedoto vadovaujamą dramos studiją. Štai čia menininko dvasia ir atsiskleidė. Dar būdamas dramos studijoje, Škėma jau buvo priimtas į Kauno valstybės teatrą. Aktoriaus karjera buvo tokia sėkminga, jog jis išbandė save ir režisūroje: 1940-1944 m. dirbo aktoriumi ir režisieriumi Vilniaus dramos teatre. Būtent Antrojo pasaulinio karo metais dirbdamas Vilniuje parašė pirmąją pjesę „Julijana" (rašyta 1941-1943, išspausdinta 1970), kuri buvo pastatyta Vilniaus dramos teatre, tačiau priartėjus frontui premjera neįvyko. Kaip aktoriui ir režisieriui jam buvo būdingas tam tikras artistiškas noras provokuoti visuomenę, vaizduoti ciniką ir, matyt, net artimiausi draugai ne visuomet suprasdavo, koks jautrus ir pažeidžiamas jis buvo iš tikrųjų.

Gyvenimas svetur - pamatas kūrybiniam polėkiui

1944 m. rašytojas pasitraukė į Vakarus, kur visos jo knygos buvo išleistos. Be to, kad už Atlanto menininkui teko dirbti įvairius fizinius darbus - nuo fabriko darbininko iki lifto patarnautojo - Antanas Škėma nepamiršo savo meniškos prigimties, vaidino ir režisavo išeivijos teatro trupėse, dalyvavo kultūriniuose sambūriuose ir, be abejo, daug rašė. Beveik visi rašytojo kūriniai buvo parašyti Vakaruose, daugiausia autobiografiški, atskleidžiantys tikruosius rašytojo jausmus gyvenant svetur. Čia Antanas Škėma išleido novelių ir apysakų rinkinius „Nuodeguliai ir kibirkštys" (1947), „Šventoji Inga" (1952), „Čelesta" (1960). Žinoma, labiausiai dėmesio sulaukė sąmonės srauto technika parašytas romanas „Balta drobulė". Parašytas 1954 m., šis kūrinys keletą metų nerado leidėjo, tačiau pasirodęs 1958 m. išeivijos spaudoje, iškart sukėlė aistringą polemiką. „Balta drobulė" - tai ir XX a. vidurio lietuvių, europiečių istorinės patirties dokumentas, ir to laikotarpio dvasinės katastrofos apiben¬drinimas, ir modernaus žmogaus savijautos - vidinio suskilimo, vie¬natvės, pastovių vertybių ilgesio - negailestingai atvira, skausminga išraiška. Tai ir romanas apie kūrėją ir kūrybą, ir romanas apie meilę.

Antanas Škėma 1961 m. žuvo autokatastrofoje Čikagoje grįždamas iš Santaros - Šviesos sambūrio suvažiavimo, kuriame vaidino savo paties režisuotoje Kosto Ostrausko pjesėje. Ne viskas Škėmos, kaip ir kiekvieno žmogaus, gyveni¬me verta pasigėrėjimo. Tačiau dėl vieno dalyko turbūt ga¬lime būti tikri - rašytojas visuomet kalbėjo iš širdies, įsi¬tikinęs savo tiesa, neveidmainiaudamas ir nebijodamas atkirčio.

# data[].attributes.attachment_link.title
Antanas Škėma. Perėjęs ugnį ir vandenį | VDU

# data[].attributes.attachment_link.description
Gimė Lenkijoje, gyveno Rusijoje, Ukrainoje, Lietuvoje, bet užmerkė akis Čikagoje. Parašė vienintelį romaną, tačiau yra garsesnis nei dauguma XXI a. menininkų modernistų. Kas? Kristina Liutkutė, kristina.liutkute@fc.vdu.lt Visai neseniai VDU vyko renginys, kurio metu buvo minimas Antano Škėmos gimtadienio šimtmetis. Tai tik parodo, kad ir mums, VDU studentams, garsiojo lietuvių išeivijos rašytojo kūryba yra svarbi.

# data[].attributes.body
1.Antanas Škėma (1910–1961) – katastrofistinio modernizmo įtakų bene labiausiai paveiktas lietuvių teatralas, prozininkas ir dramaturgas – gimė 1910 m. lapkričio 29 d. Lodzėje (Lenkija) inteligentiško, kūrybiško, bet valdingo gimnazijos direktoriaus šeimoje. Vaikystė prabėgo revoliucinių neramumų draskomoje Rusijoje ir Ukrainoje. 1929 m. baigęs „Aušros“ gimnaziją Kaune, Škėma įstojo į Lietuvos universitetą, iš pradžių studijavo mediciną, vėliau teisę.
2.Škėmos kūryboje iškylantis pasaulis – nervingo, psichologiškai suluošinto, prieš veidmainišką miesčionių etiką ir moralę sukilusio herojaus kančių ir kovos laukas. Jo knygos dažnai sukeldavo skandalą, ir atrodė, kad Škėma sąmoningai provokuodavo prie „čiobrelinės lyrikos“ ir klojimo teatrų vaidinimų įpratusią publiką. Daug nepasitenkinimo sukėlė novelių rinkinys Šventoji Inga ir drama Pabudimas.
3.Svarbiausias Škėmos veikalas, atskleidęs beprotišką „persodinto augalo“ būklę, romanas Balta drobulė, parašytas 1952–1954 metais. Ilgą laiką kūrinį bijota spausdinti, o jam pasirodžius 1958-aisiais daugelio skaitytojų reakcija buvo itin pikta ir neatlaidi. Romano struktūra grįsta kelių pasakojimo plotmių persiklojimu: vieną lygmenį sudaro nepilna para iš lietuvių poeto ir New Yorko viešbučio keltuvivninko gyvenimo, antąjį – skyriai „iš Antano Garšvos užrašų“, kuriuose pagrindinis veikėjas prisimena savo gyvenimą Lietuvoje ir Vokietijoje, trečiąjį – praeitis, kurią atskleidžia ne pats Garšva, o trečiojo asmens – pasakotojo balsas.
4. Baltoje drobulėje kaitaliojami ryškūs praeities prisiminimai ir kapota ekspresionistine technika apibūdinama ankšta viešbučio erdvė, kurioje kaip narve uždarytas šinšilas pasmerktas vegetuoti pagrindinis herojus Antanas Garšva.
5. Baltoje drobulėje kaitaliojami ryškūs praeities prisiminimai ir kapota ekspresionistine technika apibūdinama ankšta viešbučio erdvė, kurioje kaip narve uždarytas šinšilas pasmerktas vegetuoti pagrindinis herojus Antanas Garšva. Racionalius samprotavimus keičia karščiuojančios sąmonės vizijos, žargoniškas frazes įvairiomis kalbomis – improvizuotas poetinis srautas.
6.Vėlyvoji Škėmos kūryba buvo dar novatoriškesnė labiau šokiruojanti, tačiau kai kurios temos liko iki galo neišplėtotos. Ypač verta paminėti apysaką Izaokas ir dramą Ataraxia, parašytas prieš pat mirtį. Abejose susitinka amžini priešai ir paradoksalūs sąjungininkai – lietuvis Andrius Gluosnis ir žydas Izaokas, kurie susivienija prieš bendrą priešininką – mechanistinės Vakarų civilizacijos anoninimės visuomenės atstovą misterį Smitą.
7. Tragiška Škėmos žūtis . rugsėjo 11 d. Pensilvanijos greitkelyje, grįžtant iš kasmetinio liberalios akademinės organizacijos „Satara-Šviesa“ susirinkimo, tapo daugybės eilėraščių, nekrologinių straipsnių ir memuarinių etiudų siužetu. Ypač išgarsėjo Algimanto Mackaus eilėraščių ciklas Chapel B ir Henriko Nagio eilėraščiai iš rinkinio Broliai balti aitvarai.

# data[].attributes.attachment_link.description
(1956)) Škėmos kūryboje iškylantis pasaulis - nervingo, psichologiškai suluošinto, prieš veidmainišką miesčionių etiką ir moralę sukilusio herojaus kančių ir kovos laukas. Jo knygos dažnai sukeldavo skandalą, ir atrodė, kad Škėma sąmoningai provokuodavo prie „čiobrelinės lyrikos" ir klojimo teatrų vaidinimų įpratusią publiką. Daug nepasitenkinimo sukėlė novelių rinkinys

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Balys Sruoga. Dievų miškas: memuarai. - Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2005. - 445 p.
Balys Sruoga (1896.II.2-1947.X. 16) -vienas žymiausių lietuvių rašytojų, poetas, prozininkas, dramaturgas, kritikas, literatūros ir tautosakos tyrėjas, kurio literatūrinis palikimas stebina ir įvairove, ir menine skvarbą. Debiutavęs 1911 m. straipsneliais, eilėraščiais „Aušrinėje", „Rygos naujienose", „Pirmajame bare", susižavėjęs simbolizmu, vėliau išleido lietuvių poezijos tėkmę smarkiai praskaidrinusius rinkinius „Saulė ir smiltys" (1920), „Dievų takais" (1923) ir kt. Po studijų Miunchene, čia apsigynęs ir daktaro disertaciją, profesoriavo Vytauto Didžiojo universitete, buvo bene aktyviausias lietuvių tautinio teatro ugdytojas, kritikas, rašė poetinius kūrinius („Alpėse", 1930, „Gedimino sapnas", 1938 ir kt.), bet didžiausią savo talento dalį skyrė dramaturgijai. Į lietuvių dramos lobyną įėjo jo pjesės „Milžino paunksmė" (1932), „Baisioji naktis" (1935), „Kazimieras Sapiega" (1938-1941), „Apyaušrio dalia" (1945).

Simbolizmo-ekspresionizmo-neoromantizmo konvencijas perėmusiam rašytojui kone didžiausias asmenybės ir kūrybinės tvermės išbandymas buvo žiauriausia tikrovė - kalinimas hitlerinėje mirties stovykloje, Stutthofe.

Kai siekiame vienu akipločiu apžvelgti tautinės literatūros panoramą ir ketiname bent trumpam aprėpti jos visumą, pirmiausia akis pritraukia iškilieji autoriai bei jų kūriniai, it viršukalnės ryškėjantys margaspalviame kraštovaizdyje. Tarp jų, be jokios abejonės, - B. Sruoga ir jo memuarinis veikalas „Dievų miškas".

Šis kūrinys, laikomas „fakto literatūra", „nefikcine proza", kaip dažnai originalūs darbai, vis dėlto netelpa į jokius griežtus žanrinių modelių kanonus. Visų pirma, manyčiau, todėl, kad „Dievų miško" struktūra, semantikos sugestyvumas yra neatplėšiamai suaugę su autobiografiškuoju klodu, realybe, o kita vertus - išraiškos planas, pasakojimo lygmuo ir stiliaus audinys pranoksta įprastinius, tradicinius „gyvenimo imitavimo" būdus ir sukuria ganėtinai nejaukų interpretacijos lauką.

Kaip galima apie begal žiaurius, siaubo kupinus dalykus kalbėti šypsantis? Kaip galima mirtį vaizduoti su pašaipa? Vienas įtaigiausių kūrinio struktūros komponentų - eksponuotas individualaus pasakotojo požiūrio taškas, savitai spalvinama pasakojimo perspektyva. Ji sukuriama tarsi užtušuojant realių dalykų žiauriąją ištarmę, o drauge -neslepiant gana neadekvačių emocijų.

„Prie vieno numirėlio pasilikome mes dviese, aš ir mano mielas bičiulis Jonas, bambizas nuo Biržų. Jonas numirėlio pirmagalį užsivožė ant savo gaspadoriškų pečių, aš įsikinkiau į numirėlio kojas it į žagrę bulvėm atarti - ir einame savo katorgininkiškas pareigas.

Pakeliui mūsų numirėlis ima ir atsidūsta tokiu giliu, gailiu, uždususiu atodūsiu.

- Na, na, - piktinas mano mielas bičiulis Jonas, bambizas nuo Biržų, - ko gi čia dūsauji? Kad jau kartą mirei, tai ir būk numiręs, nebedūsauk, susimildamas! Kas tai matė: numirėlis - ir dūsauja!".

Skaitytojas sunerimęs: kas taip gali kalbėti? Užkietėjęs cinikas? Negailestingas, neapykanta visiems žmonėms persisunkęs recidyvistas? Ilgametis lavoninės tarnas? Žinoma, tokia interpretacija galėtų būti, jei adresatas būtų realybės konteksto nepažįstantis asmuo, tarkim, iš kokios Afrikos ar Pietų Amerikos šalies. (Nors, kita vertus, G. Garcia'os Marąuezo romanas „Patriarcho ruduo", kuriame faktografiniai dalykai pinasi su žiauriomis grotesko scenomis, yra nesunkiai suvokiamas ir realijų nežinantiems skaitytojams.) Lietuvių skaitytojas, savaime aišku, kūrinį suvokia platesniame kontekste. Juk B. Sruoga nėra žmogus, kurį galėtume įtarti psichologine ar nusikaltėliška patologija. Atvirkščiai - skaudžios ironijos, pašaipos, sarkazmo žybsniais, stilizuotais liaudiškais palyginimais „Dievų miško" konclagerio tikrovę jis pavertė bemaž trilerišku viduramžių karnavalu, F. Goya'os sapnų košmarais. Kūrinio genezę, regis, labiausiai lėmė vos per kelis mėnesius nutolęs mirties šešėlis.

Baigiantis karui, rašytoją rado leisgyvį, nuo bado išsekusį patvoryje, paskui dar du mėnesius gydė Torūnėje. 1945 m. gegužės tryliktą pagaliau grįžo į Vilnių, ir iškart, siekdamas numaldyti klaikius išgyvenimus, vienatvę ir pesimizmo graužatį, ėmėsi plunksnos. „Dievų mišką" rašė Birštone, gavęs kelialapį vasarai iš Rašytojų sąjungos, rašė po 8-12 valandų per parą. Didžiulės (apie 450 puslapių) apimties tekstas buvo sukurtas per keletą mėnesių. Tikriau - ne „sukurtas", bet tiesiog išspinduliuotas, išblokštas vaizdais, mintimis, emocijomis užpūliavusio vulkano. O jis tvenkėsi per keletą siaubingų metų.

Košmarai, asmeninio gyvenimo griūtis prasidėjo nykią 1943 m. kovo naktį, kai vokiečių politinės policijos (Sippo) pareigūnai įsiveržė į B. Sruogos butą. Taip prasidėjo bemaž lygiai dvejus metus trukusi iškilaus rašytojo, profesoriaus sunkiausia kelionė, nuolat jaučiant hitlerinės žmonių naikinimo mėsmalės krumpliaračius. Jau pirmąją dieną Vilniuje, gestapo rūmuose, esančiuose netoliese nuo rašytojo buto, esesininkų vadas užsmaugia dar plevenusią viltį:

„ - Jum laisvė yra atimta ilgam laikui, iki karo pabaigos, eventualiai iki gyvenimo pabaigos. [...] Mes, nacionalsocialistai, esame konsekventiški: lietuvių inteligentija eina prieš mus - lietuvių inteligentija turi būti sunaikinta".

Nors Stutthofo konclageryje lietuviai turėjo būti traktuojami tarsi „politiniai garbės kaliniai", tačiau tai buvo tik formali paguoda. Jau pirmąjį įkalinimo mėnesį keturi lietuviai buvo mirę. Kaip rašo A. Samulionis, žymiausias B. Sruogos kūrybos tyrinėtojas, „miško darbuose rašytojas ištvėrė tik savaitę; paskui su 39,6 laipsnių temperatūra, klebetuojančia širdimi, svaigstančia galva ir sutinusiomis kojomis, per neilgą „įpilietinimo" tarpą netekęs 29 kg svorio, kurį laiką gulėjo lagerio ligoninėje, paskui vėl buvo sugrąžintas tampyti rąstų ir rauti kelmų, o po kelių dienų, kojoms galutinai atsisakius, pervestas į klipatas". Laikomi pusbadžiu, vos paeinantys sutinusiomis kojomis, nuolat daužomi prižiūrėtojų ir kitų išgamų, lietuvių inteligentai siekė ne tik išgyventi, bet ir išlikti orūs.

Vienas būdų apsaugoti savo vidinę laisvę - atsiriboti nuo pragariškos tikrovės. B. Sruoga tai bando daryti kurdamas, rašo dramos veikalus (svariausias jų - „Pavasario giesmė"), estetikos, literatūros teorijos straipsnius. Tai leido kiek pakitusios gyvenimo sąlygos: balandžio mėnesį jis buvo paskirtas dirbti raštinėje. Tačiau nuožmi realybė sekino ir fizines, ir dvasines jėgas, širdį dilgino ilgesys, nerimas dėl šeimos. Artėjant frontui lagerį evakavo, išsekęs rašytojas vos galėjo paeiti ir galop susmuko Godentovo dvaro kieme, kur jį ir aptiko sovietų kariai.

...Grįžęs į Vilnių, į butą Tauro gatvėje, jis neberado nei žmonos, nei dukros, jos buvo pasitraukusios į Vakarus. Nebepamatys jų jau niekad. <...>

Rašytojas atkūrė žmogaus prigimčiai ir humanistinei kultūrai priešišką aplinką, jausdamas nenumaldomą skausmą, o drauge - ir dvejones, skepsį. „Ko vertos visos mano knygos, jei dvidešimtojo amžiaus viduryje civilizuotas Europos žmogus staiga žmogėdra darosi?" - retoriškai klausė B. Sruoga, pajutęs aukštosios kultūros bejėgiškumą prieš siautėjančius žemiausius instinktus. Sarkastiška ironija ir juodasis humoras (kalinių mušimo, lavonų tampymo scenos) - vienintelis būdas, leidęs bent kiek atsitverti nuo šaltai apgalvotos, racionalizuotos žmonių naikinimo sistemos. Stutthofo budeliai vaizduojami kaip pasigailėtinos likimo nuskriaustos kreatūros, retsykiais - netgi su užuojauta, atmiešta humoru. Realūs košmarai, stovėjimas ant nebūties krašto („aš peržengiau mirties ir gyvybės slenkstį, pažvelgiau amžinybei į akis", - rašė B. Sruoga) skatino susikurti kitokį pasaulį, egzistuojantį pagal laisvos dvasios dėsnius. Pasaulį, kuriame sąmojingas protas, žaisminga atjauta įveikia smurtą. <...>

„Dievų miške" parodyti du pasauliai - konclagerio realybė ir sukurtasis jos ironiškasis atvaizdas - yra skirtingi savo esme ir paskirtimi. Vienas funkcionuoja, kad griautų ir žudytų, kitas - kad kurtų ir apsaugotų. Platesne prasme - tai yra kultūros ir nekultūros, žmonių ir nežmonių, humanistinių vertybių ir žvėriškų instinktų sankirta.

Literatūroje, vaizduojančioje XX amžiaus pragarą, ši priešprieša labai sugestyvi, nes aukos paprastai yra beginklės ir nuolankios, į smurtą jos negali atsakyti jėga. Vienintelis savisaugos ir savigynos būdas - susikurti tam tikrą psichologinį gaubtą iš kultūros vertybių, krikščioniškos dorovės, atjautos, pergalingo sąmojo. Tik šitaip asmenybė gali atsispirti totalitarizmo, fašistinio ar komunistinio, sukeltiems košmarams. Ironiškasis B. Sruogos „Dievų miškas" - vienas žymiausių literatūros kūrinių - tai įtikinamai paliudija.

Ilgai, per dešimt metų, sovietinė cenzūra neleido spausdinti šio kūrinio - ne tik dėl ironiško „ruskelių" apibūdinimo, bet turbūt ir dėl nesunkiai atpažįstamų paralelių su lietuvių lemtimis Stalino Siberijos gulaguose. Dabartinis leidinys, parengtas pagal autentišką B. Sruogos rankraštį, leidžia kuo adekvačiau suvokti šio unikalaus veikalo prasmę XX a. genocidiškų sanvartų kontekste.

Algis Kalėda

Bernardinai.lt

# data[].attributes.attachment_link.title
Lietuvių literatūros lobynas: Balio Sruogos „Dievų miškas"

# data[].attributes.attachment_link.description
Šis kūrinys, laikomas „fakto literatūra", „nefikcine proza", kaip dažnai originalūs darbai, vis dėlto netelpa į jokius griežtus žanrinių modelių kanonus. Visų pirma, manyčiau, todėl, kad „Dievų miško" struktūra, semantikos sugestyvumas yra neatplėšiamai suaugę su autobiografiškuoju klodu, realybe, o kita vertus - išraiškos planas, pasakojimo lygmuo ir stiliaus audinys pranoksta įprastinius, tradicinius „gyvenimo imitavimo" būdus ir sukuria ganėtinai nejaukų interpretacijos lauką.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lek. M.Grigaitis - Ribinių situacijų vaizdavimo būdai Balio Sruogos romane  ""Dievų miškas""

# data[].attributes.attachment_link.description
Vilniaus Universiteto Kauno Humanitarinio fakulteto lektoriaus Mindaugo Grigaičio paskaita - Ribinių situacijų vaizdavimo būdai Balio Sruogos romane ""Dievų miškas"" 2016 kovo 2 d. Kaunas

# data[].attributes.body
Sunkios žmogaus patirties vaizdavimas lietuvių literatūroje
Literatūra - tai tautos, epochos arba visos žmonijos rašytinių ir spausdintinių kūrinių visuma, tačiau ji taip pat yra ir sunkios žmogaus patirties liudytoja bei skaudžių istorinių įvykių atspindys. XX amžius, katastrofų ir sukrėtimų laikmetis skatino iš naujo apmąstyti žmogaus gyvybės ir gyvenimo vertę. Nuo pat XX amžiaus pradžios lietuvių literatūros kūriniuose vyrauja ši tema. Skaitydami įvairius lietuvių literatūros kūrinius galime rasti ne vieną istorinį faktą, liudijantį apie žmogaus skaudžias patirtis, kurias rašytojai įprasmino savo kūriniuose. Apie tai rašė vienas žymiausių Lietuvos poetų, dramaturgų ir literatūros kritikų Vincas Mykolaitis - Putinas, simbolinės poezijos kūrėjas, prozininkas Balys Sruoga ir rašytojas Antanas Škėma.
Vinco Mykolaičio - Putino romane "Altorių šešėly" vaizduojama skaudi žmogaus patirtis pasirinkimų kryžkelėje. Dar 1933 metais išleistas kūrinys susilaukė didelio žmonių susidomėjimo, tačiau kūrinys vertintas kontraversiškai. Vieni rašytoją smerkė, nes per daug drąsiai ir per daug atvirai aprašė kunigų seminarijos gyvenimą, o kiti skaitė kūrinį kaip paties autoriaus autobiografiją. Iki "Altorių šešėly" pasirodymo 1933 metais lietuvių romanas buvo neišplėtotas, antraeilis žanras, tačiau Vinco Mykolaičio - Putino knyga padarė tikrą perversmą, o dėl autobiografiškų faktų, seminarijos ir kunigų gyvenimo paviešinimo ir įtaigaus psichologizmo knyga buvo itin populiari. Romanas vadinamas autobiografišku, nes atskleidžia paties autoriaus panašumą į pagrindinį kūrinio veikėją Liudą Vasarį. Rašydamas šį stambų prozos veikalą, autorius sprendė opius savo paties dvasinius klausimus ir kartu pavaizdavo Aušrakalnio prototipą - Ledakalnį, kuriame pats rašytojas gilinosi į didelių dvasinių poreikių vidinį pasaulį, analizavo psichologinius ir moralinius prieštaravimus. Pačiame romano centre - Liudo Vasario dvasinis pasaulis, jausmų ir būsenų kaita. Vasaris sprendžia pagrindinį sielos konfliktą mėgindamas suderinti kunigo ir poeto kelią, tačiau sutanos nešama našta tampa nebepakeliama. Prisitaikyti, pritapti - reiškia išsižadėti savęs, pasmerkti save lėtai dvasinei mirčiai. Prieglobstį Vasaris randa gamtoje - Aušrakalnyje. Apsuptas gamtos jaunasis kunigas gali būti pačiu savimi, nebesivadovauti regula ir taisyklėmis, o svarbiausia gali kurti, tačiau atsakingumo jausmas neleido pamiršti savo įsipareigojimų ir vedė atgal į seminariją. Sunkiai išgyvendamas savo būties apsurdiškumą Vasaris pasmerkia save tyliam maištui ir amžinai dvasinei savianalizei - tai subrendusio, didelę gyvenimo patirtį turinčio žmogaus poelgis. Tokios dramatiškos asmenybės, skausmingos žmogaus formavimosi istorijos lietuvių literatūroje iki Putino niekas nebuvo pavaizdavęs.
XX amžiaus lietuvių rašytojas, dramaturgas Balys Sruoga savo kūrinyje "Dievų miškas" atskleidžia senkią žmogaus patirtį istoriniame kontekste, kada žmogaus gyvybė ir humanizmas tampa beverčiai. XX amžiaus lietuvių rašytojas, dramaturgas Balys Sruoga savo kūrinyje "Dievų miškas" atskleidžia senkią žmogaus patirtį istoriniame kontekste, kada žmogaus gyvybė ir humanizmas tampa beverčiaiRomanas, liudijantis nacių koncentracijos stovyklos realybę, paremtas autoriaus autobiografija, o romanas vadinamas memuarišku. Baigiantis Antajam pasauliniam karui rašytojas grįžo į Vilnių, tačiau savo šeimos neberado, todėl kamuojamas šeimos ilgesio ir klaikių išgyvenimų rašytojas savo prisiminimus patalpino į memuarų knygą, kuri buvo išleista praėjus dešimčiai metų po rašytojo mirties, nes baimintasi, kad į lagerį patekusio žmogaus prisiminimai asocijuosis su sovietiniais tremtiniais. Romane pavaizduota didžiausia XX amžiaus visuomenės yda - dehumanizacija, kada žmogaus gyvybė tampa bevertė. "Dievų miške" pasakojama apie lietuvių inteligentus, patekusius į fašistinę mirties stovyklą, apibūdinami santykiai tarp prižiūrėtojų ir kalinių, aprašoma žmogaus orumą žeminanti buitis bei groteskiški budelių paveikslai. Romanui būdinga savita pasakojimo intonacija, ironiškas požiūris į vaizduojamą tikrovę, anot autoriaus Balio Sruogos: "Jei aš be ironijos būčiau rašęs, aš nebūčiau išgyvenęs".