# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-ВПРАВА: казковий переполох

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-ВПРАВА: казковий переполох

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Євген Лук'янюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Казкова нерозбериха: казки Г. Х. Андерсена

# data[].attributes.attachment_link.description
Персонажі казок Ганса Христиана Андерсена загубилися в казковому світі. Допоможи знайти їх!

# data[].attributes.headline
РОЗМАЛЬОВКИ ДО КАЗКИ   "Червона шапочка"

# data[].attributes.subject
РОЗМАЛЬОВКИ ДО КАЗКИ   "Червона шапочка"

# data[].attributes.headline
ШАРЛЬ ПЕРРО. КАЗКИ

# data[].attributes.subject
ШАРЛЬ ПЕРРО. КАЗКИ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казки шарля перро

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Шарля Перро

# data[].attributes.attachment_link.description
Казки Шарля Перро

# data[].attributes.headline
МУЛЬТФІЛЬМ "Попелюшка"

# data[].attributes.subject
МУЛЬТФІЛЬМ "Попелюшка"

# data[].attributes.headline
ВІДЕОКАЗКА "Кіт у чоботях"

# data[].attributes.subject
ВІДЕОКАЗКА "Кіт у чоботях"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Казки українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Кіт у чоботях. Казка українською

# data[].attributes.headline
ВІДЕОКАЗКА  "Червона шапочка"                                                         

# data[].attributes.subject
ВІДЕОКАЗКА  "Червона шапочка"                                                         

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ладоньки-Ладоньки - мультики українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.title
Казка - мультфільм ЧЕРВОНА ШАПОЧКА українською мовою для дітей

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ: Добрий казкар - Ш. Перро

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ: Добрий казкар - Ш. Перро

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Бібліотека ім.В.Катаєва

# data[].attributes.attachment_link.title
Добрий казкар: Шарль Перро

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:   Казки Шарля Перро 

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:   Казки Шарля Перро 

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок №12. Позакласне читання. Казки Шарля Перро.

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:  Г. К. Андерсен. Протиставлення справжньої краси та штучної красивості в казці «Соловей». 

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:  Г. К. Андерсен. Протиставлення справжньої краси та штучної красивості в казці «Соловей». 

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок №15. Г. К. Андерсен. Протиставлення справжньої краси та штучної красивості в казці «Соловей».

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:  О. Уайльд. "Хлопчик-Зірка". Казкові персонажі                     

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:  О. Уайльд. "Хлопчик-Зірка". Казкові персонажі                     

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок №17. Оскар Уайльд (1854-1900). «Хлопчик-зірка». Казкові персонажі, їх характеристика.

# data[].attributes.attachment_link.title
СКЛАДИ ПАЗЛ. ВИКОНАЙ ЗАВДАННЯ - jigsaw puzzle (54 pieces)

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ: Пам'ятники казковим героям Г. К. Андерсена

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ: Пам'ятники казковим героям Г. К. Андерсена

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
🇺🇦 ХЛОПЧИК - ЗІРКА (Оскар Уайльд) - Аудіокнига українською мовою (аудіоказка)

# data[].attributes.headline
АУДІОКНИГА                                  

# data[].attributes.subject
АУДІОКНИГА                                  

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
🌿 СОЛОВЕЙ 🐦 Ганс Крістіан Андерсен 🌿 АУДІОКАЗКА  українською - Ukrainian Fairy Tale

# data[].attributes.headline
ПРАЦЮЄМО З ТЕКСТОМ НА МОВІ ОРИГІНАЛУ 

# data[].attributes.subject
ПРАЦЮЄМО З ТЕКСТОМ НА МОВІ ОРИГІНАЛУ 

# data[].attributes.headline
ДОСЛІДЖУЄМО ТЕКСТ

# data[].attributes.subject
ДОСЛІДЖУЄМО ТЕКСТ

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ 

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНІ ЦІКАВИНКИ 

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНИЙ ДИКТАНТ: уважний читач

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНИЙ ДИКТАНТ: уважний читач

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-ВПРАВА: казки народів світу

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-ВПРАВА: казки народів світу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталя Слубська

# data[].attributes.attachment_link.title
 герої казок народів світу

# data[].attributes.attachment_link.description
Підібрати  характеристику  героїв казок

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-ВПРАВА: літературна казка

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-ВПРАВА: літературна казка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталя Слубська

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна казка

# data[].attributes.attachment_link.description
Визначте правильний варіант відповіді

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-ГРА: літературні перегони

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-ГРА: літературні перегони

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія  Гиренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературні перегони. Фольклор (прислів‘я, приказки, казки)

# data[].attributes.attachment_link.description
Любий друже! Настав час перевірити ваші знання , що були вивчені в І семестрі. Бажаю  успіхів та перемоги!

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУРНИЙ СПІНЕР

# data[].attributes.subject
ЛІТЕРАТУРНИЙ СПІНЕР

# data[].attributes.headline
ЕПІГРАФ: "В квітучій Данії, де народився я, Бере мій світ своє начало. Там данською мені пісні співала, Казки шептала матінка моя..."                                           

# data[].attributes.subject
ЕПІГРАФ: "В квітучій Данії, де народився я, Бере мій світ своє начало. Там данською мені пісні співала, Казки шептала матінка моя..."                                           

# data[].attributes.body
ГАНС КРІСТІАН АНДЕРСЕН

# data[].attributes.headline
ЕПІГРАФ: "Шукай краси, добра шукай! Вони є все, вони є всюди. Не йди в чужий за ними край. Найперш найди їх в свої груди. " 

# data[].attributes.subject
ЕПІГРАФ: "Шукай краси, добра шукай! Вони є все, вони є всюди. Не йди в чужий за ними край. Найперш найди їх в свої груди. " 

# data[].attributes.body
ІВАН ФРАНКО

# data[].attributes.headline
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.subject
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.headline
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.subject
ПЕРЕВІРТЕ СЕБЕ :)))

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:  специфіка фольклорної та літературної казки                                                 

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПОЯСНЕННЯ:  специфіка фольклорної та літературної казки                                                 

# data[].attributes.attachment_link.title
Урок №3. Жанрова специфіка фольклорної і літературної казки. Різновиди казок, їх характерні ознаки.

# data[].attributes.headline
ВПРАВА: упізнай героя за цитатою

# data[].attributes.subject
ВПРАВА: упізнай героя за цитатою

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Еволюція образу головного героя казки О. Уайльда. Символічний зміст назви твору                                           

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Еволюція образу головного героя казки О. Уайльда. Символічний зміст назви твору                                           

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  О. Уайльд.  Казкові персонажі твору "Хлопчик-Зірка".  Основний конфлікт  

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  О. Уайльд.  Казкові персонажі твору "Хлопчик-Зірка".  Основний конфлікт  

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Соловей як втілення сили природи й мистецтва.  Образ імператора  

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Соловей як втілення сили природи й мистецтва.  Образ імператора  

# data[].attributes.headline
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Протиставлення      "справжнього" і "штучного" в казці Г. К. Андерсена "Соловей"

# data[].attributes.subject
ПРЕЗЕНТАЦІЯ-СУПРОВІД:  Протиставлення      "справжнього" і "штучного" в казці Г. К. Андерсена "Соловей"

# data[].attributes.headline
ВІДЕОІСТОРІЯ: Чому останні роки свого життя О. Уайльд провів у вигнанні...

# data[].attributes.subject
ВІДЕОІСТОРІЯ: Чому останні роки свого життя О. Уайльд провів у вигнанні...

# data[].attributes.attachment_link.title
Чому останні роки свого життя Оскар Уайльд провів у вигнанні та під чужим прізвищем, Одна історія

# data[].attributes.headline
ІНФОРМАЦІЙНИЙ ДОДАТОК

# data[].attributes.subject
ІНФОРМАЦІЙНИЙ ДОДАТОК

# data[].attributes.headline
ВПРАВА: уважний читач   

# data[].attributes.subject
ВПРАВА: уважний читач   

# data[].attributes.headline
РОЗМАЛЬОВКА "Соловей"

# data[].attributes.subject
РОЗМАЛЬОВКА "Соловей"

# data[].attributes.headline
КРОСВОРД до казки Г. К. Андерсена "Соловей"

# data[].attributes.subject
КРОСВОРД до казки Г. К. Андерсена "Соловей"

# data[].attributes.headline
ОНЛАЙН-ГРА: казкова мозаїка 

# data[].attributes.subject
ОНЛАЙН-ГРА: казкова мозаїка 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Грачова

# data[].attributes.attachment_link.title
казкова мозаїка

# data[].attributes.attachment_link.description
Обери лише одну правильну відповідь.

# data[].attributes.headline
ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ: Суд над Хлопчиком-Зіркою  

# data[].attributes.subject
ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ: Суд над Хлопчиком-Зіркою  

# data[].attributes.attachment_link.title
Суд над Хлопчиком зіркою. Відео-презентація

# data[].attributes.headline
ВІДЕОІСТОРІЯ: Чому Г. К. Андерсен  утікав у казку від  власного життя...   

# data[].attributes.subject
ВІДЕОІСТОРІЯ: Чому Г. К. Андерсен  утікав у казку від  власного життя...   

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Втікав у казку від власного життя - історія Ганса Крістіана Андерсена

# data[].attributes.headline
МУЗИЧНА ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ  "Казки Г. К. Андерсена"

# data[].attributes.subject
МУЗИЧНА ВІДЕОПРЕЗЕНТАЦІЯ  "Казки Г. К. Андерсена"

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Андерсена, М. Гавриліна, В. Браславець, Інтелект України, Интеллект Украины

# data[].attributes.headline
МУЛЬТФІЛЬМ  "Соловей" (за мотивами казки Г. К. Андерсена)                                      

# data[].attributes.subject
МУЛЬТФІЛЬМ  "Соловей" (за мотивами казки Г. К. Андерсена)                                      

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мультфильмы и киносказки

# data[].attributes.attachment_link.title
Соловей (Сказки Андерсена)

# data[].attributes.headline
ЕКСПРЕС-УРОК: Г. К. Андерсен і його світ   

# data[].attributes.subject
ЕКСПРЕС-УРОК: Г. К. Андерсен і його світ   

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок Ганс Крістіан Андерсен і його світ

# data[].attributes.headline
ВІДЕОЗАГАДКИ: герої народних казок  

# data[].attributes.subject
ВІДЕОЗАГАДКИ: герої народних казок  

# data[].attributes.attachment_link.title
Відеозагадки про героїв народних казок, вивчених із  зарубіжної літератури у 5 класі

# data[].attributes.headline
О. УАЙЛЬД.  "ХЛОПЧИК-ЗІРКА"

# data[].attributes.subject
О. УАЙЛЬД.  "ХЛОПЧИК-ЗІРКА"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Зарубіжна література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія створення

Ця казка була вміщена автором у збірку "Гранатовий будиночок" (англ. "А House of Pomegranates") (1891). Чому саме гранатовий? У такій країні, як Ірландія, напрочуд потужними с традиції християнства, а гранат (дерево та його плоди) - це один із традиційних символів християнської віри: страждання, відродження й воскресіння. У кожній з чотирьох казок цієї збірки ("Молодий король", "День народження інфанти", "Рибалка та його душа", "Хлопчик-Зірка") розповідається про різні події, пов'‎язані зі стражданнями людей та їхнім духовним відродженням. Слово гранат (або гранатовий) з'‎являється в найбільш напружені для персонажів моменти випробувань, але водночас немовби вказує їм шлях до відродження. А чому слово будинок з'‎явилось у назві збірки? Так в Англії XIX ст. називали салон1, місце, де зустрічалися високоосвічені люди й говорили про мистецтво, філософію, науку. Деякі салони мали назви. Наприклад, О. Уайльд у той час відвідував салон під назвою "Душа". Кожна з чотирьох казок збірки присвячена одній леді із салону, а в цілому "Гранатовий будиночок" присвячений дружині письменника - Констанції Уайльд.

Давним-давно два бідні Дроворуби прокладали собі шлях додому через великий сосновий ліс. Стояла зимова морозна ніч. Земля та дерева були заметені снігом, маленькі гілочки потріскували від морозу, коли Дроворуби проходили повз них. І ось вони дійшли до гірської річки, яка нерухомо зависла в повітрі водоспадом, бо її поцілував Льодяний Король.

Було так холодно, що навіть звірі й птахи не знали, як цьому зарадити.

- Еге-ге! - прогарчав Вовк, шкутильгаючи через зарослі, підібгавши хвоста. - Це просто жахлива погода. Чому уряд за цим не слідкує?

- Піть! Піть! Піть! - щебетали зелені Коноплянки. - Стара Земля померла, і її загорнули в білий саван.

1 Салон - 1) назва мистецьких та інших зібрань; 2) приміщення для зібрань, виставок тощо.

- Земля виходить заміж, а це її весільна сукня, - прошепотіли одна одній Горлиці. їхні маленькі рожеві ніжки зовсім змерзли, але пташки відчували, що мають дотримуватися романтичного погляду на цю ситуацію.

- Дурниці! - гаркнув Вовк. - Я кажу вам, що все це - провина уряду, і якщо ви мені не вірите, я вас з'‎їм.

Вовк міркував практично, йому ніколи не бракувало переконливих аргументів.

- Як на мене, - сказав Дятел, котрий був природженим філософом, - я не схильний удаватися до теорії атому для пояснень. Якщо річ є такою, то вона такою і є, а зараз страшенно холодно.

Безсумнівно, був лютий холод. Маленькі Білки, які жили у високій ялині, терли одна одній носики, щоб зігрітися, а Зайці скрутилися клубком у своїх норах і не наважувалися навіть визирнути за двері. Єдині істоти, які, здавалося, насолоджувалися цим, були великі рогаті Сови. їхнє пір'‎я вкрилося інеєм, але їм було байдуже, і вони крутили великими жовтими очима й перегукувались через ліс:

- Пу-гу! Пу-гу! Пу-гу! Яка чудова погода!

Два Дроворуби все йшли та йшли, сильніше дмухаючи на свої пальці й ступаючи своїми величезними підкованими чоботями по затверділому снігу. Одного разу вони провалилися в глибокий замет, а вибралися звідти білі, наче мірошники, які перемелюють зерно на борошно; а іншого разу вони послизнулися па твердому гладенькому льоду, де замерзла болотна вода, їхні оберемки хмизу випали з в'‎язки, так що їм довелося знову збирати й зв'‎язувати їх. Раптом їм здалося, що вони загубилися, їх охопив жах, бо вони знали, що Метелиця жорстока з тими, хто спить в її обіймах. Але чоловіки вірили в доброго святого Мартіна, який оберігає всіх подорожніх, і знову пішли по своїх слідах. Вони йшли обережно і нарешті вийшли на узлісся й побачили далеко внизу в долині вогні рідного села.

Дроворуби так зраділи зі свого звільнення, що голосно сміялися, і Земля здавалася їм срібною квіткою, а Місяць - золотою.

Посміявшись, вони засумували, бо згадали про свою бідність, і один із них сказав:

- Чому ми радіємо, ми ж бачимо, що життя для багатих, а не для таких, як ми? Краще б ми померли від холоду в лісі або якісь дикі звірі напали на нас і розірвали.

- Твоя правда, - відповів його товариш, - комусь дається багато, а іншим - мало. Несправедливість розділила світ, і ніщо не поділене порівну, крім горя.

Д. Гордєєв. Ілюстрація до казки О. Уайльда "Хлопчик-Зірка". 2007 р.

Але в той час, як вони розповідали один одному про свої нещастя, трапилася дивна річ. З небес упала дуже яскрава й красива зірка. Бона зісковзнула з неба, оминаючи інші зірки на своєму шляху, і коли Дроворуби здивовано дивилися на неї, вона, здавалося, опустилася за верби, біля невеличкої кошари на відстані не більше кинутого каменя.

- Та це ж горщик золота для того, хто його знайде! - вигукнули вони й побігли, бо їм дуже хотілося золота.

Один із них біг швидше, ніж його товариш, і випередив його. Продираючись через верби, він вийшов на інший бік. Там справді лежало щось золоте на білому снігу. Тому він поспішив туди і, нахиляючись, простяг до нього руки, - це був плащ із золотого полотна, розшитий зорями, згорнутий у багато разів. Він закричав своєму товаришеві, що знайшов скарб, який упав з неба, і коли товариш підійшов, вони сіли на сніг, розгорнули складки плаща, у яких могло бути золото. Проте там було не золото, і не срібло, і не будь-які інші коштовності, а спала маленька дитина.

Один із них сказав:

- Наші сподівання не справдилися, жодному з нас не усміхнулася доля, то ж яка користь від дитини? Давай залишимо її тут і підемо своєю дорогою, бо ми бідні люди, у нас є свої діти, яких треба годувати.

Але його супутник відповів:

- Ні, це було б великим злом залишити дитину гинути тут, у снігу, і, незважаючи на те, що я бідний, як і ти, і мені потрібно годувати багато рогів, я заберу його додому, і моя дружина буде піклуватися про нього.

Він ніжно взяв дитину, загорнув її в плащ, щоб захистити від холоду, і пішов через пагорб до села, поки його товариш дивувався з його м якості серця.

Коли Дроворуби дійшли до села, його товариш сказав:

- Ти взяв собі дитину, тоді віддай мені плащ, бо ми повинні чесно поділитися знахідкою.

Але той відповів:

- Ні, плащ не належить ані тобі, ані мені, а тільки дитині.

Тож він побажав йому щасливої дороги, пішов до свого будинку

й постукав у двері.

Коли дружина відчинила двері й побачила, що її чоловік повернувся живий і здоровий, вона зраділа, обняла його й поцілувала, потім узяла в нього оберемок хмизу, зчистила сніг із чобіт і запросила всередину. Ллє він промовив до неї, усе ще стоячи на порозі:

- Я знайшов дещо в лісі й приніс тобі, щоб ти про нього подбала.

- Що це? - вигукнула вона. - Покажи мені, бо в будинку порожньо, а нам потрібно чимало речей.

Він розгорнув плащ і показав їй сплячу дитину.

- Але чоловіче добрий! - нарікала вона. - Хіба в нас недостатньо своїх дітей, яким теж потрібно місце біля вогнища? І хто знає, чи не принесе це нам нещастя? І як ми будемо доглядати за ним?

Вона дуже розгнівалася на чоловіка.

- Але це Хлопчик-Зірка, - заперечував він; і розповів їй про те, як знайшов дитя.

Жінка не заспокоїлася, висміювала його, говорила сердито, навіть кричала:

Нашим дітям не вистачає хліба, а ми будемо годувати іншу дитину? Хто буде піклуватися про пас? І хто дасть нам їсти?

- Але Бог турбується навіть про горобців і годує їх, - відповів він.

- Хіба горобці не помирають узимку від голоду? - запитала вона. - І хіба зараз не зима?

Чоловік нічого не відповідав і все ще стояв на порозі.

Через відкриті двері з лісу ввірвався різкий вітер, і вона затремтіла від холоду й сказала:

- Чому ти не зачиниш двері? У будинку вітер, і мені холодно.

- Хіба в будинку, де є черстве серце, немає холодного вітру? - запитав він.

Жінка нічого йому не відповіла, але підійшла ближче до вогню.

Через деякий час вона повернулася й подивилася на нього, її очі були наповнені слізьми. Тоді він швидко зайшов, передав дитину їй на руки, вона поцілувала її й поклала в маленьке ліжечко до їхньої найменшої дитини. На другий день Дроворуб узяв незвичайний золотий плащ, поклав його до великої скрині разом із бурштиновим ланцюжком, який дружина зняла з шиї дитини.

Д. Гордєєв. Ілюстрація до казки О. Уайльда "Хлопчик-Зірка". 2007р.

Отож Хлопчик-Зірка виховувався разом із дітьми Дроворуба, їв із ними й грався. Щороку він ставав усе гарнішим. Односельці дивувалися, бо всі вони були смагляві й темноволосі, а він був білим і витонченим, як слонова кістка, а його кучері були подібні на пелюстки золотого нарциса. Його губи були, як червона квітка, а очі, як фіалки біля річечки з чистою водою, а його тіло було таким, як білосніжний нарцис у полі, де ще не ступала нога косаря.

Проте його краса обернулася злом для нього, бо він ріс гордим, жорстоким і егоїстичним. Дітей Дроворуба та дітей односельців він зневажав через їхнє низьке походження, говорив, що сам має благородне походження, адже прилетів із зірки. Хлопчик-Зірка став господарем над ними, називав їх своїми слугами. Ніякого жалю не було в нього до бідних, сліпих, покалічених і нужденних. Він кидав у них каміння, гнав їх із вулиць, наказував їм просити хліба десь в іншому місці, так що ніхто більше, крім злочинців, не приходив двічі в те село просити милостиню. Насправді Хлопчик-Зірка був ніби зачарований своєю красою й знущався над тими, хто був слабкий і хворий. Він любив лише себе. Улітку, коли не було вітру, лежав біля колодязя в саду священика, дивився на відображення власного обличчя у воді й сміявся від задоволення, милуючись собою.

Дроворуб та його дружина часто сварили його, нарікаючи:

- Ми не ставилися до тебе так, як ти ставишся до тих, кого покинули та в кого немає нікого, хто б допомагав їм. Чому ти такий жорстокий до всіх, хто потребує співчуття?

Часто його запрошував до себе старий священик і намагався навчити любові до всього живого, говорячи:

- Кожна комаха рідна тобі, не шкодь їй. Дикі птахи мають свободу. Не лови їх задля власного задоволення. Бог створив сліпими черв'‎яка й крота, і кожен із них має своє призначення. Хто ти такий, щоб нести біль у світ Божий? Навіть худоба в полі прославляє Його.

Але Хлопчик-Зірка не звертав уваги на його слова, а лише насуплювався і підсміювався, потім повертався до своїх товаришів і знову командував ними. Вони ж корилися йому, бо він був вродливим, хорошим бігуном, міг танцювати, гратина дудці и складати гарні мелодії. І де б не з являвся Хлопчик-Зірка, вони йшли за ним, і що б не наказував їм робити - усе виконували. І коли він гострою тростинкою виколов очі кротові, товариші сміялися, і коли кидав камінням у прокаженого1 - теж сміялися. У всьому він направляв їх, і в них також затверділи серця, як і в нього.

Кадр із кінофільму "Казка про зоряного хлопчика". Режисер Л. Нечаєв. 1983 р.

Одного дня через село проходила бідна жінка жебрачка. Її одяг був подертий, ноги були поранені камінням на дорозі, бо її спіткала велика біда.

Стомившись, вона сіла перепочити під каштаном.

Але коли Хлопчик-Зірка побачив її, він сказав товаришам:

- Дивіться! Під тим гарним зеленим деревом сидить брудна жебрачка. Ходімо, виженемо її звідси, бо вона потворна і хвора.

Хлопчик-Зірка пішов і кидав у неї каміння, знущався з неї, їй було страшно, але вона не зводила з нього очей. І коли Дроворуб, який колов дрова і був дуже втомлений, побачив, що робив Хлопчик-Зірка, він підбіг і насварив його:

- Ти, дійсно, безсердечний і не знаєш жалю. Яке зло зробила тобі ця бідна жінка, що ти так до неї ставишся?

Хлопчик-Зірка, почервонівши від гніву, тупнув ногою і сказав:

- Хто ти такий, аби питати мене, що я роблю? Я не твій син, щоб слухатися тебе!

- Твоя правда, - відповів Дроворуб, - але я пожалів тебе, коли знайшов у лісі.

Коли жінка почула ці слова, вона голосно заплакала й зомліла. Тоді Дроворуб поніс її у свій дім, його дружина оточила її турботою, і коли, урешті-решт, жінка отямилася, вони поставили перед нею їжу й воду й просили її почувати себе як удома.

Але вона не їла й не пила, а спитала Дроворуба:

- Чи правда, що ти знайшов дитину в лісі? Це було десять років тому?

І Дроворуб відповів:

- Так, я знайшов його в лісі, це було десять років тому.

- А що ти знайшов біля нього? - вигукнула вона, - Чи був у нього на шиї бурштиновий ланцюжок? Чи був він загорнутий у золотий плащ, гаптований зірками?

1 Прокажений - хворий на проказу, що спотворює обличчя людини.

- Твоя правда, - відповів Дроворуб, - усе було так, як ти кажеш. - І він витяг плащ і бурштиновий ланцюжок зі скрині й показав їх жінці.

Коли та їх побачила, то заплакала від радості й сказала:

- Він - мій маленький син, якого я загубила в лісі. Я молю вас: швидко покличте сина, я шукала його по всьому світу.

Тож Дроворуб і його дружина вийшли на вулицю, покликали Хлопчика-Зірку й сказали йому:

- Іди до будинку. Там твоя матір, яка чекає тебе.

Тоді він побіг у дім, його переповнювала цікавість і велика радість. Але коли він побачив, хто там на нього чекав, він лише зневажливо розсміявся й сказав:

- Що, де моя мати? Я тут нікого не бачу, крім цієї нікчемної жебрачки.

А жінка відповіла йому:

- Я твоя мати.

Ти божевільна, якщо таке кажеш, - сердито вигукнув Хлопчик-Зірка. - Я не твій син, бо ти жебрачка, потворна й одягнена в лахміття. Тому вимітайся звідси, щоб я більше не бачив твого брудного обличчя.

- Ні, але ж ти, насправді, мій маленький син, якого я народила в лісі, - плакала вона, і впала на коліна, і простягнула до нього руки. - Грабіжники вкрали тебе в мене й залишили помирати, - шепотіла вона. - Але я впізнала тебе, коли лише побачила, і твої речі я також впізнала: золотий плащ і бурштиновий ланцюжок. Тому я прошу тебе піти зі мною, бо я блукала по всьому світу, шукаючи тебе. Ходімо зі мною, сину, адже мені потрібна твоя любов.

Але Хлопчик-Зірка не зрушив з місця. Не було чути жодного звуку, крім ридання жінки.

Нарешті він заговорив до неї, його голос був твердим і суворим:

- Якщо ти справді моя матір, - сказав він, - було б краще, якби ти трималася подалі, а не приходила сюди, щоб соромити мене. Зрозумій, я вважав себе сином зірки, а не жебрачки, як це ти мені зараз кажеш. Тому йди звідси, щоб я тебе більше не бачив.

- Сину мій! - вигукнула вона. - Ти навіть не поцілуєш мене перед тим, як я піду?! Я так багато страждала, щоб знайти тебе.

- Ні, - сказав Хлопчик-Зірка, - ти така огидна, що я б краще поцілував гадюку або жабу, ніж тебе.

Тоді жінка підвелася та пішла в ліс, гірко плачучи, і коли Хлопчик-Зірка побачив, що вона пішла, то зрадів і побіг назад гратися зі своїми товаришами.

Ллє коли товариші побачили, що він іде, то відразу почали дражнити його й промовляли:

- Ти такий гидкий, як жаба, і бридкий, як гадюка. Забирайся звідси, бо ми не стерпимо, якщо ти будеш гратися з нами.

Хлопчик-Зірка спохмурнів і сказав про себе: "Про що вони говорять? Піду до колодязя й подивлюся, що зі мною".

Отож він пішов до колодязя та подивився в нього. І що ж?! Його обличчя було, як у жаби, а тіло було в лусці, як у гадюки.

Він упав на траву і плакав: "Певно, мене спіткало це лихо через мій гріх. Бо я зрікся своєї матері и прогнав и, я був гордим і жорстоким до неї. Тому я піду й шукатиму її по всьому світу, і не знатиму відпочинку, допоки не знайду її".

Тут до нього прийшла маленька донька Дроворуба, вона поклала йому руку на плече й сказала:

- Що з того, що ти втратив вроду? Залишайся з нами, я не буду з тебе глузувати.

Але він сказав їй:

- Ні, я був жорстоким до своєї матері. За це зло я понесу покарання. Я повинен піти звідси іі обійти весь світ, аж поки знайду її і вимолю в неї пробачення.

Тоді Хлопчик-Зірка побіг до лісу іі кликав свою матір, просив прийти до нього, але ніхто не відгукнувся. Увесь день він звав її, і коли сонце зайшло за небокрай, зробив собі ліжко з листя та ліг спати. Проте птахи й звірі тікали від нього, бо пам'‎ятали його жорстокість. Він залишився на самоті з жабою, яка дивилася на нього, і гадюкою, яка повзала неподалік від нього.

Уранці Хлопчик-Зірка піднявся, поснідав гіркими лісовими ягодами и пішов лісом, сильно плачучи. І в усіх, кого зустрічав, він запитував, чи не бачили вони випадково його матінки.

Він спитав Крота:

- Ти можеш ходити під землею. Скажи мені, чи моя мама там?

І Кріт відповів:

- Ти осліпив мене. Як я можу знати?

Він спитав Коноплянку:

- Ти можеш літати над високими деревами й бачити весь світ. Скажи мені, чи можеш ти побачити мою матір?

І Коноплянка відповіла:

- Ти підрізав мої крила заради власної втіхи. Як я можу літати?

Тоді він сказав маленькій Білочці, яка самотньо жила в ялині:

- Де моя мати?

І Білка відповіла:

- Ти вбив мою маму. Ти шукаєш свою, щоб її теж убити?

І Хлопчик-Зірка заплакав, і схилив голову, і просив пробачення в Божих створінь, і продовжував долати свій шлях через ліс, шукаючи жебрачку. На третій день він вийшов на інший бік лісу й пішов рівниною.

Коли хлопчик проходив селами, діти знущалися з нього та жбурляли в нього каміння, йому не дозволяли навіть спати в корівниках, побоюючись, що він принесе цвіль на зерно - таким він був огидним, і тоді наймити гнали його звідти геть, і нікому не було його шкода. Ніде Хлопчик-Зірка нічого не чув про жебрачку, яка була його матір'‎ю, хоча три роки мандрував світом. Йому часто здавалося, що бачить її на дорозі перед собою. Тоді він кликав її, і біг за нею, доки гострим камінням на дорогах не поранив ноги, і з рани почала сочитися кров. Він не міг наздогнати її, але ті, хто жив неподалік від того місця, де хлопчик її бачив, заперечували, що коли-небудь бачили когось схожого на неї, і сміялися з його горя.

Три роки він ходив світом, і ніхто не поставився до нього добре чи пожалів його, Це був такий світ, який він створив у дні своєї великої гордості.

Одного вечора Хлопчик-Зірка підійшов до брами міста, яке було оточене великими мурами й стояло на березі річки. Проте, незважаючи на втому та біль у ногах, він прагнув увійти туди. Але вартові схрестили свої алебарди перед входом і грубо спитали його:

- Що ти робиш у місті?

- Я шукаю свою матір, - відповів він, - і молю вас дозволити мені пройти, бо, можливо, вона в цьому місті.

Але вартові глузували з нього, а один із них, потрусивши чорною бородою, поставив свій щит і вигукнув:

- Правду кажучи, твоя мати не зрадіє, коли побачить тебе, бо ти огидніший за болотну жабу або гадюку, що повзає в драговині1. Іди собі. Іди. Твоя мати живе не в цьому місті.

Інший вартовий, котрий тримав у руці жовтий прапор, сказав йому:

- Хто твоя матір, чому ти її шукаєш?

1 Драговина. - грузьке, багнисте, болотисте місце.

Він відповів:

- Моя мати - жебрачка, як і я, а я жорстоко з нею повівся. Я прошу вас дозволити мені пройти, щоб вона мене пробачила.

Але вартові не дозволили йому пройти.

І коли хлопчик відвернувся, плачучи, тоді до них підійшов чоловік, чий обладунок був прикрашений золотими квітами й на шоломі котрого був крилатий лев, і став розпитувати про хлопця.

Вони сказали:

- Це жебрак, син жебрачки, і ми його прогнали.

- Не треба, - вигукнув він, сміючись, - ми продамо цю потвору як раба, його ціною буде ціна чаші солодкого вина.

І старий чоловік зі злим обличчям, який проходив неподалік і чув розмову, гукнув до них:

- Я куплю його за таку ціну.

Він заплатив за Хлопчика-Зірку й повів його в місто.

Вони минули багато вулиць і дісталися до маленьких дверей у стіні за гранатовим деревом. Старий доторкнувся до дверей перснем з яшмою, і ті відчинилися. Вони пройшли п'‎ятьма бронзовими східцями до саду, де було багато чорного маку й зелених глиняних горщиків. Тоді старий вийняв зі свого тюрбана шовковий шарф, зав'‎язав ним очі Хлопчику-Зірці й повів перед собою. А коли зняв з нього шарф, то хлопчик побачив, що опинився в темниці, де світить лише один ліхтар.

Старий поставив перед ним тарілку із запліснявілим хлібом:

- Їж!

Поставив солонувату воду в чашці й наказав:

- Пий.

А коли той поїв і понив, старий вийшов, зачинивши за собою двері, і закрутив їх залізним ланцюгом.

Наступного дня старий, який насправді був наймайстернішим із чаклунів Лівії і навчився цього мистецтва в того, хто жив біля Нілу, прийшов до Хлопчика-Зірки й сказав, насупивши брови:

- У лісі, який недалеко біля воріт цього міста гяурів1, є три золотих монети. Одна з білого, друга з жовтого, а третя з червоного золота. Сьогодні ти принесеш мені монету з білого золота, а якщо не принесеш, то я відшмагаю тебе батогами сто разів. Швидко йди, а на заході сонця я чекатиму тебе біля дверей саду. Принеси мені монету з білого золота, а якщо не виконаєш, то тобі це так не минеться, ти ж мій раб, і я купив тебе за ціною чаші солодкого вина.

1 Гяури - у середні віки зневажлива назва людей іншої віри.

Він зав'‎язав очі Хлопчика-Зірки шовковим шарфом і провів його через будинок і сад із маками, а потім угору п'‎ятьма бронзовими східцями. Відчинивши маленькі двері своїм перснем, старий випустив його на вулицю.

Хлопчик-Зірка вийшов за міську браму й дійшов до лісу, про який говорив йому Чаклун. Спочатку ліс видався йому дуже красивим, здавалося, що там багато співаючих пташок і квітів із солодким запахом, і він радісно пішов туди. Але ця краса не принесла йому радості, бо де б хлопчик не ступав, гострі колючки

та шипи з являлися з-під землі и оточували його, зла кропива жалила його, чортополох пронизував його своїми гострими шинами, мов кинджалами, - йому було дуже боляче. Проте ніде він не міг знайти монету з білого золота, про яку говорив Чаклун, хоча шукав її з ранку до полудня, і з полудня до заходу сонця. Коли сонце почало заходити, Хлопчик-Зірка зібрався йти додому, гірко ридаючи, бо знав, що на нього чекає. Але коли дійшов уже до околиці лісу, то почув із гущавини крик, начебто комусь було боляче. Забувши про власне горе, він побіг назад і побачив маленького Зайця, що потрапив до мисливської пастки.

Хлопчикові-Зірці стало шкода Зайця, і він звільнив його, сказавши:

- Я сам раб, але тебе я можу випустити на волю.

Заєць відповів йому:

- Ти мене звільнив. А що я дам тобі навзаєм?

Хлопчик-Зірка сказав:

- Я шукаю монету з білого золота, але ніде не можу її знайти, якщо я не принесу її моєму хазяїнові, він поб'‎є мене.

Ходімо зі мною, - сказав Заєць, - я приведу тебе до неї, бо знаю, де її заховали й для чого.

Отож Хлопчик-Зірка пішов за Зайцем. І - яка радість! У дуплі великого дуба лежала монета з білого золота, яку він шукав. Хлопчик зрадів, поклав монету у свій гаманець і сказав Зайцеві:

- За послугу, яку я тобі зробив, ти відплатив мені сторицею, а за добро заплатив добром.

- Зовсім ні, - відповів Заєць, - я поставився до тебе гак, як ти поставився до мене.

І він швидко втік, а Хлопчик-Зірка пішов до міста.

Біля міської брами сидів прокажений. Його обличчя покривав каптур із сірого полотна, і лише через прорізи світилися очі, як червоні вуглинки. Коли він побачив, що йде Хлопчик-Зірка, ударив по дерев'‎яній мисці и закалатав у дзвоник, гукаючи його:

- Дай мені монету, бо я помру з голоду.

- На жаль, - вигукнув Хлопчик-Зірка, - у мене є тільки одна монета в гаманці, і якщо я не принесу її моєму хазяїнові, він поб'‎є мене, бо я його раб.

Але прокажений благав і вмовляв його, доки Хлопчик-Зірка не зглянувся над ним і не дав йому монету з білого золота.

Коли він прийшов до будинку Чаклуна, той відчинив йому, запросив зайти й сказав:

- У тебе є монета з білого золота?

І Хлопчик-Зірка відповів:

- У мене її немає.

Тоді Чаклун побив його й поставив перед ним порожню тарілку й наказав: .

-Їж!

Поставив порожню чашку:

- Пий.

І знову кинув його до темниці.

Наступного дня Чаклун прийшов до нього й сказав:

- Якщо ти сьогодні не принесеш мені монету з жовтого золота, я залишу тебе своїм рабом і відшмагаю триста разів.

Хлопчик-Зірка знову пішов до лісу й цілий день шукав монету з жовтого золота, але ніде не міг її знайти. На заході сонця сів і почав плакати. У той час, як він плакав, до нього прийшов маленький Заєць, якого хлопчик урятував із пастки.

Заєць сказав йому:

- Чого ти плачеш? Що шукаєш у лісі?

Хлопчик-Зірка відповів:

- Я шукаю сховану тут монету з жовтого золота, якщо я її не знайду, мій хазяїн поб'‎є мене й залишить своїм рабом.

- Іди за мною, - гукнув Заєць і побіг через ліс, аж доки вони не дістались озера.

На дні того озера лежала монета з жовтого золота.

- Як мені тобі віддячити? - сказав Хлопчик-Зірка. - Це вже вдруге ти допоміг мені.

- Не потрібно, адже це ти перший мене пожалів, - сказав Заєць і швидко втік.

Д. Гордєєв. Ілюстрація до казки О. Уайльда " Хлопчик-Зірка". 2007 р.

А Хлопчик-Зірка взяв монету з жовтого золота, поклав у свій гаманець і поспішив до міста. Але прокажений побачив, що він іде й вибіг йому назустріч, став на коліна й вигукнув:

- Дай мені монету, бо я помру з голоду. Хлопчик-Зірка сказав йому:

- У мене в гаманці лише одна монета з жовтого золота, якщо я не принесу її своєму хазяїнові, він поб'‎є мене й залишить своїм рабом.

Але прокажений продовжував благати його, тому Хлопчик-Зірка зглянувся над ним і віддав монету з жовтого золота.

Коли він прийшов до будинку Чаклуна, той знову відчинив йому й запитав:

- Чи є в тебе монета з жовтого золота? Хлопчик-Зірка відповів йому:

- У мене її немає.

Тоді Чаклун знову побив його, кинув до темниці й сказав:

- Якщо завтра ти принесеш мені монету з червоного золота, я відпущу тебе, а якщо ні - то вб'‎ю.

Уранці Хлопчик-Зірка пішов до лісу й увесь день шукав монету з червоного золота, але ніде не міг її знайти. Увечері він сів і заплакав, і в той час до нього прийшов маленький Заєць.

Заєць сказав йому:

- Монета з червоного золота, яку ти тукаєш, знаходиться в печері за деревом. Тому не плач більше, а радій.

- Як мені тобі віддячити? - вигукнув Хлопчик-Зірка. - Уже втретє ти мені допомагаєш.

- Ні, це ти перший мене пожалів, - сказав Заєць і швидко втік.

Хлопчик-Зірка зайшов до печери і в її найдальшому кутку знайшов монету з червоного золота. Він поклав її в гаманець і поспішив до міста. Прокажений, побачивши його, став посеред дороги і гукнув до нього:

- Дай мені червону монету, бо я помру!

Хлопчик-Зірка зглянувся над ним знову й дав йому монету з червоного золота, сказавши:

- Тобі вона потрібна більше, аніж мені.

Але на серці в нього було тяжко, бо він знав, яка лиха доля чекала на нього.

Однак коли він проходив через міську браму, варта шанобливо вклонилася йому, кажучи:

- Який красивий наш володар!

Натовп мешканців ішов за ним і гукав:

- Без сумніву, у світі немає вродливішого за нього!

Хлопчик-Зірка подумав: "Вони глузують з мене та з мого горя".

Зібралося багато людей. Нарешті він опинився на величезній

площі, де був палац Короля.

Ворота палацу відкрилися, і священнослужителі, і високопосадовці міста побігли йому назустріч. Вони схиляли перед ним голови й казали:

- Ти наш повелитель, якого ми чекали, і син нашого Короля.

Хлопчик-Зірка відповів їм:

- Я - не син Короля, а дитина бідної жебрачки. І як ви можете казати, що я красивий, адже я знаю, що на мене страшно глянути?

Тоді той, чий обладунок був прикрашений золотими квітами й на чийому шоломі був крилатий лев, виставив уперед щит і гукнув:

- Як може мій володар казати, що він некрасивий?

Хлопчик-Зірка подивився туди. Його обличчя було таким, як і раніше. Його краса повернулася до нього, він побачив у своїх очах щось, чого там раніше не було.

Священнослужителі й високопосадовці стали на коліна й сказали йому:

- Дуже давно було таке пророцтво, що в цей день прийде той, хто буде керувати нами. Тому хай наш володар візьме цю корону та скіпетр1 і буде над нами справедливим і милосердним Королем.

Але він сказав їм:

Я не гідний цього, бо я зрікся матері, яка народила мене, і не зупинюся, допоки не знайду її і не попрошу в неї пробачення. Тому дайте мені дорогу, бо я знову мандруватиму світом і не зможу затриматися тут, хоч ви й принесли мені корону й скіпетр.

І коли він говорив, то відвернувся від них до вулиці, що вела до міської брами. Серед натовпу, який обступили солдати, хлопчик

1Скіпетр - палиця, оздоблена дорогоцінним камінням і різьбленням, що є символом, знаком монаршої (королівської, царської) влади.

побачив жебрачку, котра й була його матір'‎ю, а біля неї стояв прокажений* який сидів на дорозі.

Вигук радості зірвався з його губ. Він побіг і, ставши на коліна, поцілував рани на ногах своєї матері й окропив їх сльозами. Хлопчик схилив голову і, ридаючи так, що могло розірватися серце, сказав їй:

- Мамо, я відрікся від тебе в годину моєї гордості. Прийми мене в годину моєї смиренності. Мамо, я дав тобі ненависть. Дай же мені любов. Мамо, я відштовхнув тебе. Прийми своє дитя зараз.

І він простягнув руки, схилився й обійняв босі ноги прокаженого, сказавши йому:

Я тричі пожалів тебе, попроси мою матір заговорити до мене один раз.

Але прокажений не відповів йому ані слова.

І хлопчик знову заридав і сказав:

- Мамо, мої страждання більші, ніж я можу витримати. Прости мене, і я повернуся назад до лісу.

Жебрачка поклала руку на його голову й сказала:

- Устань.

І прокажений поклав руку на його голову і сказав:

- Устань.

Хлопчик піднявся й подивився на них - вони були Королем і Королевою.

Королева сказала йому:

- Це твій батько, якому ти допомагав.

Король сказав йому:

- Це твоя мати, чиї ноги ти обмив своїми слізьми.

Вони обняли й поцілували його, привели в палац, прибрали в чистий одяг, одягли корону на голову, а в руку дали скіпетр, і він став володарем усього міста над річкою. Він керував справедливо й милосердно, злого Чаклуна вигнав, Дроворубові та його дружині послав багато подарунків, а їхніх дітей усіляко вшановував. Він не терпів, коли хтось грубо ставився до звірів чи птахів, навчав любові, доброті й милосердю, бідним давав хліб та одяг, і всюди тоді панували мир і достаток.

Д. Гордеєв. Ілюстрація до казки О. Уайльда "Хлопчик-Зірка". 2007 р.

Караваджо. Нарцис. 1596 р

Але правив він недовго, бо надто великими були його страждання, і через три роки він помер. А той, хто прийшов після нього, правив жорстоко.

(Переклад Марини Зуєнко)

Коментарі

У казці неодноразово згадується квітка, з якою порівнюється головний герой твору, - нарцис (золотий і білий). Хлопчик-Зірка любив дивитися у своє відображення у воді й довго милувався ним. Виявляється, що це порівняння хлопчика з нарцисом з'явилося не тільки через природну красу цієї квітки. Воно пов'‎язано з давніми переказами, згідно з якими колись один юнак на ім'‎я Нарцис був так закоханий у свою вроду, що любив тільки себе. За це боги покарали його й перетворили на квітку нарцис, що стала символом холодної та бездушної краси. У переносному значенні нарцис - самозакохана, егоїстична, байдужа до інших людина (звідси нарцисизм - самозакоханість, егоїзм). Історія про нарциса є досить поширеною в європейському мистецтві та літературі. Оскар Уайльд використав її, щоб увиразнити характер свого героя.

Робота з текстом

1. Знайдіть у тексті епізоди, де з'‎являється словосполучення черстве (тверде) серце (англ, hard heart). Яких персонажів воно стосується?

2. Хто з персонажів відзначається "м'‎якістю" серця? Які вчинки свідчать про це?

3. Розкажіть про вчинки героя (до зустрічі з матір'‎ю) і висловіть своє ставлення до них.

4. Якими словами зверталися названі батьки й священик до Хлопчика-Зірки?

5. Чи послухався герой названих батьків і священика? Як ви думаєте, про яку рису його характеру це свідчить?

6. Як Хлопчик-Зірка впливав на своїх товаришів? Чи не "затверділи" їхні серця? Доведіть свою думку цитатами з тексту.

7. Чому змінилася зовнішність Хлопчика-Зірки? Знайдіть у тексті епізод, коли це відбувається. Опишіть новий вигляд героя.

8. Розкажіть про те, хто та як поставився до Хлопчика-Зірки, який сильно змінився.

9. Знайдіть у тексті епізод усвідомлення героєм свого гріха. Виразно прочитайте цей уривок. Яке важливе рішення прийняв Хлопчик-Зірка?

10. Чому Хлопчик-Зірка не виконав повністю завдання Чаклуна?

11. У який момент врода знову повернулася до Хлопчика-Зірки? Розкажіть про це перетворення.

12. У який момент казки згадується гранатове дерево (англ. pomegranate tree)? Як, на вашу думку, це пов'‎язано із задумом всієї збірки "Гранатовий будиночок"?

Визначте традиції народної казки у творі О. Уайльда. Заповніть (усно або письмово) відповідну таблицю.

Знайдіть ознаки, які відрізняють літературну казку О. Уайльда від народної. Заповніть (усно або письмово) відповідну таблицю.

Для обговорення

У яких значеннях використовується слово зірка у творі? Поясніть його назву.

Прочитайте опис зимової природи в оригіналі (якщо ви володієте англійською) і в різних перекладах. Знайдіть відмінності в перекладах. Поясніть їх. Хто із перекладачів, на вашу думку, найбільш точно відтворив текст оригіналу?

Once upon a time two poor Woodcutters were making their way home through a great pine-forest. It was winter, and a night of bitter cold. The snow lay thick upon the ground, and upon the branches of the trees: the frost kept snapping the little twigs on either side of them, as they passed: and when they came to the Mountain-Torrent she was hanging motionless in air, for the Ice-King had kissed her.

Якось двоє бідних Лісорубів верталися додому, продираючись через великий сосновий ліс. Була зимова ніч, стояв пекучий мороз. Сніг товстою ковдрою покривав землю й гілля дерев, і коли Лісоруби продиралися крізь хащі, навкруги, потріскуючи, ламалися перемерзлі галузки, а коли вони підійшли до Гірського Водоспаду, то побачили, що він нерухомо завис, бо його поцілувала Крижана Королева.

(Переклад Ілька Корунця)

Якось двоє бідних Лісорубів пробиралися крізь великий сосновий ліс. Стояла зима, і ніч була навдивовижу холодною. Сніг густо вкривав землю і гілки дерев: тоненьке галуззя тріщало від морозу обабіч дороги, якою йшли Лісоруби. Гірський Водоспад нерухомо застиг у повітрі, бо Цариця-Крига поцілувала його.

(Переклад Тетяни Некряч)

Давним-давно два бідні Дроворуби прокладали собі шлях додому через великий сосновий ліс. Стояла зимова морозна ніч. Земля та дерева були заметені снігом, маленькі гілочки потріскували від морозу, коли Дроворуби проходили повз них. І ось вони дійшли до гірської річки, яка нерухомо зависла в повітрі водоспадом, бо її поцілував Льодяний Король.

(Переклад Марини Зуєнко)

Творче завдання

1. Напишіть твір-роздум на тему "Що таке справжня краса (за казкою О. Уайльда "Хлопчик-Зірка")?" (7-9 речень).

2. Розкрийте (усно) значення одного з авторських висловлювань.

Краса обернулася злом для нього.

Хіба в будинку, де є черстве серце, немає холодного вітру?

Це був такий світ, який він сам собі створив у дні своєї великої гордості.

За казкою О. Уайльда знято художні фільми: "Зоряний хлопчик" (СРСР, 1958. реж. О. Дудоров. Е. Зільберштейн ), "Казка про зоряного хлопчика" (СРСР, 1983, реж. Л. Нечаєв). Цей твір часто відтворюють у сучасному театрі, мультиплікації. Якщо ви знайомі з втіленням цього твору в мистецтві, розкажіть про екранізацію чи театральну виставу за його мотивами. Пропонуємо вам також роздивитися ілюстрації Д. Гордєєва до казки. Чи вдалося художникові відтворити основний настрій епізодів твору? Визначте, за допомогою яких засобів цього досягає митець.

# data[].attributes.attachment_link.title
ХЛОПЧИК-3ІРКА - ОСКАР УАЙЛЬД - КАЗКИ НАРОДІВ СВІТУ

# data[].attributes.attachment_link.description
Історія створення Ця казка була вміщена автором у збірку "Гранатовий будиночок" (англ. "А House of Pomegranates") (1891). Чому саме гранатовий? У такій країні, як Ірландія, напрочуд потужними с традиції християнства, а гранат (дерево та його плоди) - це один із традиційних символів християнської віри: страждання, відродження й воскресіння.

# data[].attributes.headline
Г. К. АНДЕРСЕН.  "СОЛОВЕЙ"

# data[].attributes.subject
Г. К. АНДЕРСЕН.  "СОЛОВЕЙ"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Зарубіжна література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У Китаї,- ти, звичайно, це знаєш,- імператор - китаєць і всі навколо нього також китайці.

Це було вже багато років тому, але саме через те і варто прослухати цю історію, інакше її можуть забути.

Палац імператора був найрозкішнішим у світі, весь зроблений з тонкого фарфору, дуже коштовного, але такого [25] ламкого, що до нього страшно було доторкнутися і з ним треба було поводитись дуже обережно.

В саду росли найчудовіші квіти, і на найкращих з них висіли срібні дзвіночки; вони дзвеніли, щоб не можна було пройти мимо, не помітивши квітів. Так все було тонко продумано в саду імператора.

Він тягся так далеко, що сам садівник не знав, де йому край. Коли йшли все далі й далі садом, то потрапляли в чудовий ліс з високими деревами і глибокими озерами. Ліс спускався до самого моря, синього і глибокого; великі кораблі могли пропливати під його вітами, і там жив соловей.

Він так солодко співав, що навіть бідний, обтяжений турботами рибалка, коли вночі випливав закидати свої сіті, зупинявся і слухав.

- О! як гарно! - казав він, але мусив робити своє діло і забував про пташку. Проте, коли наступного вечора соловей знову починав співати, рибалка казав те саме: "Ах! Як це гарно!"

З усіх країн світу приїздили мандрівники в столицю імператора і дивувалися з міста, палацу і саду. Та, почувши солов'я, всі казали: "Все-таки це - найкраще!"

Мандрівники, повернувшись додому, розповідали про нього, а вчені писали багато книжок про місто, палац і сад - й про солов'я вони теж не забували: його вони ставили найвище, а ті, які вміли писати вірші, складали найчудовіші вірші про солов'я в лісі над глибоким морем.

Книжки розходились по всьому світу, і деякі з них дійшли якось і до імператора. Він сидів на своєму золотому троні, читав і читав, кожну мить покивуючи головою, бо йому приємно було читати прекрасний опис його міста, палацу й саду. "Та соловей - все ж таки найкраще",- було написано в книжці.

- Що таке? - сказав імператор.- Соловей!.. Я зовсім не знаю. Невже в моїй державі і навіть у моєму саду є така пташка? Я ніколи не чув про це. Доводиться вперше дізнатися про неї з книги! [26]

I він покликав свого камергера. Камергер був такий поважний, що коли хтось нижчий чином розмовляв з ним або наважувався спитати що-небудь, він нічого не відповідав, крім "п", що, як відомо, нічого не означає.

- Виявляється, у нас тут живе надзвичайна пташка, яка зветься "соловей",- сказав імператор.- Кажуть, що вона - найкраща у моїй великій державі. Чому мені про неї ніколи не доповідали?

- Я досі не чув її імені,- промовив камергер,- її ніколи не представили при дворі.

- Я хочу, щоб вона сьогодні ж увечері була в палаці і співала мені,- сказав імператор.- Весь світ знає про те, що є в мене, тільки я один не знаю.

- Я не чув раніш її імені,- повторив камергер,- але я її шукатиму, я її знайду!

Та де ж її шукати? Камергер бігав по всіх сходах згори та вниз, по всіх залах та коридорах, але ніхто, кого він стрічав, не чув ані слова про солов'я. Камергер прибіг назад до імператора і сказав, що, напевне, той, хто написав книгу, вигадав байку.

- Ваша імператорська величність не може собі навіть уявити, що пишуть у книжках. Це все вигадки, чорна магія, ніякого солов'я в нас нема.

- Але ж книгу, яку я читав,- сказав імператор,- прислав мені всевладніший імператор Японії, і в ній не може бути ніякої неправди! Я хочу почути солов'я. Він мусить бути сьогодні тут. Він матиме мою найбільшу милість. Якщо його не буде, після вечері я накажу висікти весь двір!

- Тзінг-пе! - сказав камергер і знову оббігав усі сходи згори та вниз через усі зали та коридори; половина придворних бігала за ним, бо вона зовсім не хотіла, щоб її сікли. У всіх було одне питання - про солов'я, про якого знав цілий світ, але ніхто не знав при дворі.

Нарешті, зустріли вони на кухні бідну маленьку дівчинку. Вона сказала:

- О боже!.. Я добре знаю солов'я! О! Як він уміє співати! Мені дозволено щовечора відносити моїй бідній [27] хворій матері недоїдки від обіду. Вона живе внизу, на березі моря, і, коли я повертаюсь назад, я спочиваю в лісі і там слухаю співи солов'я. У мене виступають сльози на очах, і стає так хороше, ніби мене цілує мама.

- Маленька куховарочко! - сказав камергер.- Я дам тобі постійне місце на кухні і дозволю дивитися, як імператор обідає, якщо ти проведеш нас до солов'я... Сьогодні ввечері йому наказано співати!

І ось вони вирушили до лісу, де завжди співав соловей, і півдвору пішло за ними.

Коли вже пройшли півдороги, замукала корова.

- О! - сказали молоді придворні.- Ось він! Яка надзвичайна сила в такій маленькій тварині! Але звичайно ми чули його раніше!

- Ні, це корови мукають,- пояснила дівчинка,- ми ще далеко від того місця.

Потім заквакали жаби в болоті.

- Чудово! - зауважив придворний бонза.- Я вже чув його, він дзвенить, як маленькі церковні дзвоники.

- Ні, то жаби! - заперечила дівчинка.- Але, я гадаю, ми скоро його почуємо.

Тоді засипки соловей.

- Ось він! - скрикнула.- Слухайте! Слухайте! Ось він сидить.- І вона показала на маленьку сіреньку пташку на гілці.

- Чи це можливо? - промовив камергер.- Я ніколи не уявляв його собі таким! Який у нього простий вигляд! Може, він згубив свої фарби, тому що побачив перед собою стільки знатних людей!

- Соловейку! - гукнула голосно маленька куховарка.- Наш милостивий імператор бажає, щоб ти йому проспівав.

- З великою втіхою і насолодою! - відповів соловей і заспівав - бо співати для нього було завжди радістю.

- Дзвенить, як скляні дзвіночки,- сказав камергер.- Подивіться на це маленьке горлечко, як воно працює. Дивно, що ми раніше його не чули. Він матиме великий успіх при дворі. [28]

- Може, ще поспівати імператорові? - спитав соловей. Він думав, що імператор теж тут.

- Мій прекрасний маленький соловей,- сказав камергер.- Я маю щастя закликати вас сьогодні ввечері на двірське свято, де ви зачаруєте його імператорську милість своїми принадними співами.

- Найкраще мене слухати в зеленому лісі,- промовив соловей, але полетів з ними, коли почув, що цього бажає імператор.

В палаці все було розкішне прибрано. Фарфорові стіни й підлога виблискували у світлі багатьох тисяч золотих ламп; у коридорах поставили найрозкішніші квіти, що вміли дзвеніти. Від біганини та протягів всі дзвіночки дзвеніли так, що не можна було почути жодного слова.

Посередині великого залу, де сидів імператор, поставили золоту колонку, на якій мав сидіти соловей! Цілий двір зібрався сюди, і навіть маленька дівчинка мала дозвіл стояти за дверима, тому що їй тепер дано було титул "дійсної придворної куховарки".

Всі були ь найкращих вбраннях, і всі дивились на маленьку сіреньку пташку, якій імператор покивував головою.

Соловей співав так чудово, що на очах імператора виступили сльози і покотились по обличчю. Тоді соловей заспівав ще чарівніше, аж серце стискалось від його пісні.

Імператор був такий задоволений, що наказав дати соловейкові носити на шиї свій золотий черевик, але соловей тільки подякував: він уже мав досить нагороди.

- Я бачив сльози на очах імператора, це мій найкращий скарб. Я вже досить нагороджений!

І він знову заспівав своїм солодким чудовим голосом.

- Це наймиліше кокетство, яке я тільки знаю,- казали дами навколо і набрали води в рот, щоб у горлі переливалось, коли до них хто заговорить. Вони уявили себе також солов'ями. Навіть лакеї і покоївки заявили, що вони дуже задоволені, а це ж багато значить. Відомо, що найважче догодити саме їм. [29]

Так, соловей мав великий успіх. Він мусив лишитися при дворі. Він мав власну клітку і право вилітати двічі вдень і один раз уночі. Разом з цим він одержав дванадцять слуг, які тримали шовкову стьожку, міцно прив'язану до його ноги. Через те він не мав ніякої втіхи від таких прогулянок.

Ціле місто говорило про надзвичайну пташку, і коли зустрічалося двоє, то перший не міг сказати нічого іншого, крім "соло", а другий відповісти "вей". Вони зітхали і розуміли один одного.

Одинадцять крамарів назвали своїх синів на честь солов'я Солов'ями, але жоден з них не мав навіть натяку на голос.

Одного разу імператор одержав великий пакунок, на якому було написано: "Соловей".

- От маємо нову книгу про нашу знамениту пташку! - сказав імператор.

Але це була не книга, а коробка; в ній лежав маленький художній виріб - штучний соловей, схожий на живого, але весь обсипаний діамантами, рубінами та сапфірами.

Коли заводили штучну пташку, вона могла співати одну з мелодій, яку співав справжній соловей, причому вона поводила хвостиком вгору та вниз і блищала сріблом та золотом. На шиї висіла маленька стьожка, на якій було написано: "Соловей імператора японського жалюгідний, порівнюючи з солов'єм імператора китайського".

- Чудово! - казали всі, а той, хто приніс пташку, одержав відразу титул "імператорського головного постачальника солов'їв".

- Тепер нехай вони заспівають удвох, послухаємо, який це буде дует!

Вони мусили співати разом, але добре не виходило, бо справжній соловей співав по-своєму, а штучна пташка збивалась на вальси.

- Це не її вина,- сказав капельмейстер,- окремо вона бездоганно тримає такт і співає цілком за моєю школою. [30]

Тоді штучна пташка мусила проспівати одна. Вона мала такий же успіх, як і справжня, але штучна виглядала далеко миліше: вона блищала, як браслет або брошка.

Тридцять три рази проспівала вона одну й ту ж мелодію і не заморилася, її прослухали б з охотою ще раз, але імператор висловив бажання, щоб живий соловей теж проспівав що-небудь.

Але де ж він подівся? Ніхто не помітив, як він вилетів у відчинене вікно до своїх зелених лісів.

- Що це значить? - сказав імператор. Всі придворні лаяли солов'я і називали його дуже невдячною тварюкою. "Але ж краща пташка залишилась у нас",- казали вони, і штучна пташка мусила заспівати, і це вже тридцять четвертий раз всі слухали ту саму арію. Проте вони ще не знали її напам'ять, бо арія була трудна.

Придворний капельмейстер надзвичайно вихваляв пташку. Він навіть запевняв, що вона далеко краща за солов'я не тільки своїми прикрасами та розкішними діамантами, але й здібностями.

- Тому що, бачите, панове, і головне, ваша імператорська величність, ми не можемо передбачити, що саме заспіває справжній соловей, а в штучної пташки все заздалегідь відомо. Можна навіть пояснити, чому вона співає, можна розібрати її і показати всю будову всередині - плід людського розуму - як розташовані валики, як вони працюють і як ідуть один за одним.

- І ми тієї думки! - сказали всі, і капельмейстер дістав дозвіл у наступну неділю показувати пташку народові.

- Хай і народ також послухає! - наказав імператор. Народ послухав і був такий задоволений, ніби аж сп'янів від чаю: а це ж зовсім по-китайськи! Всі казали "о!", підіймали вказівний палець вгору і покивували при цьому головами.

А все ж таки бідні рибалки, що чули справжнього солов'я, казали:

- Звучить добре і схоже; але чогось не вистачає. [31]

Справжнього солов'я оголосили вигнаним за межі держави.

Штучній пташці відвели місце на шовковій подуши коло самого ліжка імператора. Всі подарунки, одержав нею, золото і дорогоцінні камені, лежали навколо, і пташка дістала титул "співця імператорського нічного столівка" за рангом номер перший з лівого боку, тому що імі ператор вважав за важливіший той бік, де серце, а сері це навіть у імператорів також з лівого боку. А капельмейстер написав твір на двадцять п'ять томів про штучну пташку.

Це був такий учений і такий довгий твір з найважчих китайських слів, що всі впевняли, ніби прочитали його й зрозуміли, а то б їх оголосили дурними і висікли.

Так минув цілий рік. Імператор, весь двір і навіть весь! народ знали напам'ять кожну ноту з пісні штучної пташки. Але саме через це тепер вона їм і подобалася най? дужче. Вони могли самі їй підспівувати. Вуличні хлопчаки співали: "Цві-цві-цві... Тьох-тьох-тьох-тьох",- і імператор співав так само.

О, це насправді було чудово!

Та якось увечері, коли штучна пташка співала краще, ніж будь-коли, а імператор лежав у ліжку, слухаючи її, у неї щось зашипіло всередині - ш-ш-ш! Потім щось тріснуло - тррр! Усі коліщата закрутилися, і музика змовкла.

Імператор зіскочив вмить з ліжка і наказав покликати свого придворного медика. Але чим той міг допомогти? Тоді послали по годинникаря, і після багатьох розпитів та оглядів він трохи привів пташку до ладу, але сказав, що з нею треба обережно поводитись, бо валики стерлися, а вставити нові, щоб пташка співала, як колись, неможливо.

Це було велике горе! Тільки раз на рік заводили пташку, та й це було надто багато. Проте капельмейстер сказав коротку, але повну мудрованих слів промову і зазначив, що пташка така ж хороша, як і раніше; значить, усе було так само хороше, як і раніше. [32]

Минуло п'ять років, і країну спіткало справжнє велике горе. Імператор, якого всі любили, був хворий і, казали, мусив умерти.

Уже був обраний новий імператор. Народ вийшов на вулицю і питав камергера, як почуває себе старий. - П,- відповідав той і трусив головою. Холодний та блідий лежав імператор у своєму великому розкішному ліжку. Весь двір думав, що він уже мертвий, і кожен спішив вітати нового імператора. Лакеї вибігали поділитися новинами, покоївки пили базікаючи каву. Скрізь у залах і коридорах простелили килими, щоб не чути було жодного кроку, і тому було тихо, так тихо! Але імператор ще не був мертвий. Неруховий і блідий лежав він у своєму розкішному ліжку з довгими оксамитовими завісами і важкими золотими китицями. Вгорі було відчинене вікно, і місяць світив на імператора й штучну пташку.

Бідний імператор ледве міг дихати, йому здавалося, ніби хтось сидів на його грудях. Він розплющив очі і побачив, що це - Смерть.

Вона одягла на себе золоту корону і в одній руці тримала імператорську золоту шаблю, а в другій - його пишний прапор. А навколо із складок великих оксамитових завіс визирали дивні голови - одні потворні, інші милі і ласкаві.

То були всі злі й добрі діла імператора, що дивились на нього тепер, коли Смерть сиділа на його серці.

- Пам'ятаєш ти це? - шепотіли одне за одним.

- Пригадуєш ти це? - і вони розповідали йому так багато, що піт виступав у нього на чолі.

- Я не знав цього ніколи,- казав імператор.- Музики! Музики! Мого великого барабана! - кричав він.- Я не можу слухати, що вони кажуть!

Але вони вели далі, і Смерть кивала головою на все, що вони говорили.

- Музики! Музики! - кричав імператор.- Ти, маленька прекрасна золота пташко! Співай же, співай! Я тобі подарував стільки золота і дорогоцінностей, я сам почепив [33] тобі на шию мій золотий черевик, співай же, співай!

Але пташка мовчала, - не було нікого, хто б завів її, і тому вона не співала, а Смерть усе дивилася своїми великими порожніми очима: і було тихо, так жахливо тихо.

Коло вікна почувся раптом чудовий спів. Це співав маленький живий соловей, що сидів на гілці. Він почув про біду імператора і поспішив сюди, щоб своїми співами збудити надії. втішити його. І чим більше він співав, тим більше блідли і блідли привиди, кров текла швидше й швидше в ослабілому тілі імператора, і навіть сама Смерть заслухалась і сказала:

- Співай ще, соловейку, співай!

- А ти віддаси мені за це розкішну золоту саблю? Віддаси мені свій прапор? Віддаси імператорську корону?

І Смерть віддавала кожен скарб за одну пісню, а соловей усе співав і співав! Він співав про тихе кладовище, де ростуть білі троянди і де дихає пахощами бузок, де свіжу траву зрошують сльози тих, хто залишився жити. Сум за своїм садком охопив Смерть, і вона холодним білим туманом полинула крізь вікно.

- Дякую! Дякую! - промовив імператор. - О, ти, небесна маленька пташко! Я добре знаю тебе! Тебе я вигнав із своєї держави, а ти своїм співом відігнала від мого ложа злі привиди, одігнала з мого серця навіть Смерть. Як мені нагородити тебе?

- Ти нагородив уже мене, - відповів соловей. - Я викликав сльози на твоїх очах, коли співав уперше: цього я не забуду ніколи. Сльози - ось найдорогоцінніша нагорода для, від якої радіє серце співця. Але засни зараз і ти встанеш знову свіжим і здоровим. А я співатиму для тебе.

І він заспівав, імператор полинув у солодкий сон... Який спокійний, цілющий був цей сон!

Сонце світило в вікно, коли він прокинувся міцним та здоровим. Ніхто з слуг ще не повернувся, бо всі думали, що він умер, тільки соловей сидів коло нього і співав. [34]

- Ти мусиш залишитись у мене назавжди,- сказав імператор.- Ти співатимеш, коли захочеш, а штучну пташку я розіб'ю на тисячу скалок.

- Не роби цього,- заперечив соловей.- Все, що вона могла зробити хорошого, вона зробила. Бережи її, як досі беріг. Я не можу жити в палаці, але дозволь мені прилітати, коли я сам захочу. Вечорами я сидітиму на гілці край твого вікна і співами розважатиму тебе й навіватиму нові думки. Я співатиму тобі про щасливих і про нещасних, співатиму про добре і зле, про все, що діється навколо і що ховається від тебе. Маленька співоча пташка літає далеко навколо, скрізь: і до бідного рибалки, і під дах селянина, до всіх, хто далеко від тебе і твого двору, Я люблю твоє серце більше за твою корону. Я прилітатиму і співатиму тобі, але ти мусиш мені обіцяти одне.

- Усе! - сказав імператор і притиснув важку від золота шаблю до свого серця.

- Про одне прошу тебе. Нікому не розказуй, що ти маєш маленьку пташку, яка розповідає тобі про все. Так буде краще!

І соловей полетів.

Слуги зайшли подивитися на мертвого імператора. І - застигли на порозі, а імператор сказав:

- Доброго ранку.

# data[].attributes.attachment_link.title
СОЛОВЕЙ - Ганс Андерсен

# data[].attributes.attachment_link.description
У Китаї,- ти, звичайно, це знаєш,- імператор - китаєць і всі навколо нього також китайці. Це було вже багато років тому, але саме через те і варто прослухати цю історію, інакше її можуть забути. Палац імператора був найрозкішнішим у світі, весь зроблений з тонкого фарфору, дуже коштовного, але такого [25] ламкого, що до нього страшно було доторкнутися і з ним треба було поводитись дуже обережно.

# data[].attributes.headline
ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА В ТАБЛИЦЯХ І СХЕМАХ   

# data[].attributes.subject
ЗАРУБІЖНА ЛІТЕРАТУРА В ТАБЛИЦЯХ І СХЕМАХ   