# data[].attributes.body
MICRORELAT

Era un dia normal, excepte per una pandèmia que estava assolant el país, vaig començar a trobar-me malament, el meu cos no responia i tot es va tornar fosc. Em vaig despertar a un llit d'hospital 45 dies després, havia perdut gairebé dos mesos de la meva vida. Aquell dia, vaig començar una nova vida, vaig haver d'aprendre a caminar, a menjar, coses normals i que ara per alguna raó el meu cos i la meva ment havien oblidat. I aquí segueixo, avui dia, asseient-me cada tres passos, perquè les meves cames es neguen a donar el quart.

# data[].attributes.body
EL CEMENTERIO.

ERA UNA NIT FOSCA,TURMENTS I ESGLAIADORA, INCLÚS PER ALS VILATANS DEL POBLE QUE Por FORÇA TINGUESSIN QUE SURTIR DE LES SÉ ES CASES SEGURES. LA NIT TENYIA CADA VEGADA MÉS ELS RACOS DEL POBLE I UN TRAGINER APURAVA EL PAS AMB L’ESPERANZA DE TROBAR UN ÀNIMA CARITATIVA I LI DIGUES ON ERA LA ESTADA DEL SEU AMIC. !!ELS SEUS PRECS VAN SER ESCOLTATS!!!. MENTRE LA SEVA INESPERADA GUIA HO PORTAVA A CASA DEL SEU AMIC, CREUANT UN ANTIC CEMENTIRI, LI VA PREGUNTAR SI LI FEIA POR CREUAR EL CEMENTIRI?? EL GUIA LI DIRÁ , QUE QUAN ERA VIU SI LI DONABA POR....

# data[].attributes.body
LA FOSCOR

Passejava a la matinada pels carrers, amb la música posada a tot volum als cascs, entromès en el seu món intern, ple d'ira i odi.
Estava tan cec per aquells putus sentiments que arrossegava del dia anterior, que l'irrità quan un cotxe el va creuar enganxat al cos, e instintivament el va insultar i va golpejar la porta...
Desitjava haver reprimit aquell impuls quan el conductor va baixar de l'auto i el va apunyalar fins deixa'l sec, estès al terra com si fós un colador.
La seva última nit perduda pel seu odi...

# data[].attributes.body
El dibuix

Te'n recordes d'aquell dia que em vas fer dibuixar?
Vaig sentir molta fredor, se'm va encongir el cor d'endinçar-me en l'oblit.
No me n'oblidare mai d'aquell dia.
El dia del dibuix...

# data[].attributes.body
LA FINESTRA

Només jo sento el crit que s’escanya abans de ser cridat i l’eco del meu plany em forada l’anima. Vull dir prou, però les paraules es neguen a parlar.

Porto molt temps vivint amb la por al cos, una por familiar de tenir-la dins meu cada dia més forta.

Por en sentir la clau al pany de la porta de casa;  en escoltar retrets i menyspreus, un dia i un altre. Por quan veig la mà alçada, disposada a pegar-me o quan, sense cap preàmbul, m’envesteix i em penetra.

No puc més.

Obro la finestra i volo cap a l’infinit.

# data[].attributes.body
PESSIGOLLES A LA PANXA
Moments difícils els que ens ha tocat viure i moments que continuem patint.

La falta dels nostres familiars i amics amb qui hem passat moments de felicitat i alegria i amb abraçades molt necessàries.

Però ahi sóc jo, relaxada i feliç mentres estic prenen un cafè mentres observo per la finestra, quina pau.

Durant uns minuts m'oblido de tot.

De sobte m'envaeix una estranya sensació, de felicitat i tranquilitat, noto que el meu cos vol parlar-me.

Miro el rellotge, només queden un parell de minuts i crec que ja puc endevinar la resposta.

M'aixeco, quina emoció. Estiro el braç i alhora que l'agost tanco els ulls, respiro i en obrir els ulls ja puc veure les dues ratlles de color rosa, quina felicitat!

Serà una dolça espera fins que et tingui entre els meus braços

# data[].attributes.body
AUTODESTRUCCIÓ

Era un secret d’Estat que pocs coneixien. El poderós tirà, que havia envaït el país veí, tenia una malaltia incurable. Li quedava poc temps de vida.

Al matí va ordenar als seus generals que l’aviació escombrés del mapa aquella ciutat que tant es resistia. Els seus desitjos es van complir immediatament.

Després, va rebre el seu equip mèdic. Havien trobat l’únic cirurgià que podia curar-lo!!

Però hi havia un problema, treballava a un hospital del país veí.

-¿A quina ciutat?- Preguntà, nerviós, el tirà.

Si, just allà.

Ses ordres havien estat clares: “L´hospital també!! No ha de sobreviure ningú!!”

# data[].attributes.body
SORPRESA
Aquell dia vaig anar amb la il•lusió de que era una rosa que vindria a perfumar la meva vida ,però els meus sentiments em deien que no !?
Vaig entrar a la sala a esperar el meu torn,amb uns batecs molt forts i amb les mans fredes.
Va ser una gran sorpresa per a mi ,en dir-me el contrari.!!!!
Per a mi va ser un bon cop que et donen per despertar d'un somni profund.......

# data[].attributes.body
Hem viscut i estem vivint situacions complicades. Ens hem apropat a conceptes que no estem acostumats a fer servir: conflictes bèl·lics, pandèmies, restriccions… Ara més que mai és important parlar de sentiments.

# data[].attributes.body
Escriu el teu microrelat on expressis sentiments i emocions reals o fictícies en relació amb al món que ens envolta i a la nostra realitat actual, reafirmant així el treball sobre la salut mental que hem iniciat enguany.
Per identificar-se cal fer constar a l’entrada: inicials del nom i cognoms i curs.