# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I wouldn't have believed it last winter. Cycling indoors has felt like a dull duty - until now. Today I doubled what I've previously reached indoors: three hours. This time it wasn't even difficult or boring.

A smart trainer changes the traction depending on the road angle. My trainer is not the most authentic on steep hills but realistic enough to bring variety to pedaling. Also, the Watopia island routes are well designed, and having other people riding there too makes it lively.

This month I've been riding indoors 14.5 hours (two and half weeks). For comparison: last year my total hours on the trainer were 10.

The only reason that makes me wonder whether it'll be Zwift or some other platform I'll continue with in the future, is that they just raised prices 50-60%. It'll be 15 € / month from now on - except for the current members who can continue for the old 10 €/mo. one more year. I feel lucky to have started just in time.

If you did miss the cheaper train, remember that there are many other platforms to explore, eg. Kinomap, Sufferfest, VirtualTraining and BigRingVR, as well as Elite MyETraining and Trainerroad.

# data[].attributes.attachment_link.description
I wouldn't have believed it last winter. Cycling indoors has felt like a dull duty - until now. Today I doubled what I've previously reached indoors: three hours. This time it wasn't even difficult or boring. A smart trainer changes the traction depending on the road angle.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Taking part in a sportive or a race brings a rush of emotions. No wonder - for many of us it is the pinnacle of all the pre-season training and club rides. The butterflies in the stomach before the start, the strong feeling of presence e.g. during my first Vätternrundan ten years ago, the marvelous sense of an achievement after the finish.

It doesn't mean they all end up as highlights. My first local race didn't turn out as great an experience as I had expected. My fitness wasn't on the level needed, and my novice tactical mistakes got me dropped from the peloton.

I've gathered a lot of experience, memories and highlights, from Melbourne AUS to Lapland FIN, from Hualien TW to San Jose US.

How do virtual races compare to real life events? The bar of my expectations is set high.

#myfirst virtual sportive

Giro de Castelli is my first virtual sportive. Two of the five stages have been ridden now. My work trip keeps me away from stages 3 and 4 but I anticipate riding the final stage next Friday.

Zwift is a popular marketing channel nowadays. Thousands of cyclists take part in the event that is easy and cheap to arrange. There are some Castelli kits (jersey+bibshorts) as lottery prizes drawn among those completing at least three stages.

It's a bit more difficult to join a virtual race than a real one - unless you leave it to the last hours and use your Zwift Mobile Link app (more about joining here).

I had read that Zwift races start with an explosive burst, riders pushing crazy hard to break away and others doing their best to follow. So, I began Stage 1 well over my FTP and got tired soon. Luckily the event was a short one (5 laps of Watopia Flat, 55 km) which helped maintain a decent power and pace to the finish.

For Stage 2 I chose a more conservative and steady tactics: keep it at FTP for the first minutes. I had joined the event, I did the warm-up properly, the app teleported me to the start area, and I was better prepared this time. Bring it on!

Clock is ticking. 1:12 before the start I try to change to a longer gear, only to realize that my Ultegra Di2 control box is dead. There is juice in the battery but absolutely nothing happens when turning the shift lever, nor in front neither in the rear.

I step off the saddle and kneel down to check if there is a loose contact or other issue I could fix. Meanwhile the race sportive begins and others rocket away. I have to jump on the saddle again, and try to get the gear box working on the go. Just absolutely nothing helps, I've got a single speed now.

I'm stuck with a 34-16. Gradually I find it a rather useful compromise ratio. Surely I can't meet the pace of others on downhill but upping my cadence I can reach a steady 200 Watts and 250 Watts for shorter periods. It's enough to catch the lantern rouge and to overtake some 50 others.

Not bad after all. Average cadence was almost 100 RPM, and it was a good exercise for the legs.

Did the virtual sportive reach the podium place on event roster?

The virtual races are the rookies, the newcomers on the sports market fighting for the attention, time and money of a cyclist. How well do they perform?

Zwift events generate a feeling of riding together with other cyclists, almost like belonging to a group. Knowing that these are real persons pedaling their own bike kept me trying a bit harder. Even though Giro de Castelli is a "sportive", it was clear from the first push of pedal that we are racing.

The routes in Zwift are very rideable. Even Watopia Flat wasn't as dull as I expected. As the smart trainer reacts to uphills and downhills changing the resistance, even small ascends make a difference when you are giving it all.

In Richmond, on Libby Hill cobbles section the resistance of my trainer eases off completely but instead of flying forward like in a downhill the speed slows to 1-3 km/h. Some weird and annoying bug.

Surely there are many things with room to improve in online racing. We are talking about a 'promising rookie', aren't we?

Talking with your riding buddies is very limited. You won't learn to know them as all event participants have the same outfit. As Zwift can't show all riders when the group is big, it gets even more confusing.

As the bike-trainer combo is unnaturally rigid, the race simulates speed but has nothing to do with bike handling, or the nuances of drafting. We don't react together to wind, hills, or taking positions inside a group, and drafting is rudimentary.

The races tend to be short, an hour or less. Doing these short steady FTP efforts is not optimal training, unless you are about to race similar ones later in the season.

So, riding with others online has some of the fun experienced in the real world, but to a limited extent.

Then again - it is -6° C outside. Snow and ice. No road bike events in sight. It is very nice to have at least this virtual option available.

For a fitness game like Zwift events and races is a great feature, also marketing-wise. Currently the events are in their "beta", or "rookie" phase. I expect them to develop rapidly and find their place in the "starting lineup" next season.

Cat. A had over 800 riders doing 3 laps. Results in Zwiftpower.

# data[].attributes.attachment_link.description
Taking part in a sportive or a race brings a rush of emotions. No wonder - for many of us it is the pinnacle of all the pre-season training and club rides. The butterflies in the stomach before the start, the strong feeling of presence e.g.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vätternrundan on ajettu, ja tuntuu kuin mikä tahansa olisi nyt mahdollista! Suoriuduin kolmensadan kilometrin ajosta kovempaa kuin olin uskaltanut ennakoida, ja olin silti seuraavana päivänä valmis hyppäämään takaisin pyörän selkään.

Liki kuusitoista tuhatta pyöräilijää starttasi matkaan perjantai-illan ja yön aikana. Monet paikalliset leiriytyivät matkan varrelle kannustamaan. Kyllä se kohotti tunnelmaa, kun pikkukylässä ihmiset viettivät kesäyötä puutarhassa ja hurrasivat meille aamukolmelta. Kuvassa Motalan rantapromenadi, jolla sijaitsi myös maali. Reitti kiersi Vättern-järven myötäpäivään eli ensin itärantaa kohti etelän Jönköpingiä, ja siitä kohti pohjoista ja takaisin Motalaan. 300 kilometrin matkaan meni noin yksitoista ja puoli tuntia, josta ajoaikaa hiukan alle kymmenen tuntia.

Koivet ja kroppa kestivät hienosti, vaikka lähdinkin heti alusta turhan nopean letkan matkaan. 80 ensimmäistä kilometriä tuli ajettua 34 km/h keski- nopeudella, eikä minulla ollut sellaisesta vauhdista kokemusta kuin reilun satasen matkalta. Tämä kuva on Gränna-nimiseltä depålta joskus aamuneljän maissa. Tarjolla oli mehua, kahvia, mustikkasoppaa, suolakurkkua, pullaa ja banaania. Taukopaikalla oli myös pyöräkorjaamo ja "narikka" jonne saattoi jättää ylimääräisiksi käyneet varusteet toimitettavaksi takaisin Motalaan.

Grännan jälkeen jouduin polkemaan aika paljon yksin tai peesaajia vetäen, mutta se ei onneksi verottanut voimia kovinkaan ankarasti. Jossain 150 kilometrin kohdalla tapasin taas tuttuja. Ensin sain kiinni Teron, joka kuului omaan matkaporukkaamme. Poljimme siinä sitten mukavan tovin vuorovedolla. Pian minut ajoi kiinni kotimaisissa tapahtumissa tutuksi tullut Ilkka, josta nappasin tämän kuvan. Loppumatkan aikana sain aika paljon apua junilta eli saatoin lyöttäytyä ohittavan letkan perään. Usein onkin niin, että kun oikein alkaa uuvuttaa, kannattaa kirittää sen verran että pääsee ohittajien peesiin. Siinä edellä ajavien selkien takana saa sitten kerättyä energiaa.

Kirjoitan Vätternrundanista vielä ainakin toisen osan. Siinä käsittelen tankkausta ja sitä, mitä tapahtuu kun banaani alkaa pursuta korvista ja epäilyt tankkauksen onnistumisesta herätä noin 240 kilometrin kohdalla.
(kuvat aukeavat klikkaamalla isompina)

# data[].attributes.attachment_link.description
Vätternrundan on ajettu, ja tuntuu kuin mikä tahansa olisi nyt mahdollista! Suoriuduin kolmensadan kilometrin ajosta kovempaa kuin olin uskaltanut ennakoida, ja olin silti seuraavana päivänä valmis hyppäämään takaisin pyörän selkään. Liki kuusitoista tuhatta pyöräilijää starttasi matkaan perjantai-illan ja yön aikana. Monet paikalliset leiriytyivät matkan varrelle kannustamaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Viikon lomareissuun Kreetalla mahtui pyöräilyä neljänä päivänä. Saari on kaunis ja vaihteleva, vaikkakin melko karu kesäaikaan. Sieltä löytää vaihtelevia reittejä sekä maantiepyörälle että maasturille.

Ensimmäinen ja tärkein vinkki: kuuntele ja säätele elimistösi lämpötilaa. Lähde lenkille aamukahdeksaan mennessä. Ota vettä mukaan niin paljon, että voit viilentää sillä myös päätä ja selkää. Pidä tauko, kun elimistö alkaa keittää ylämäen yhä vain jatkuessa.

Rethymnon-Spili

Tie Rethymnonista etelään kohti Spiliä on hyväkuntoinen ja pientareet riittävän leveät. Ylämäki alkaa heti, kun etupyörä kääntyy rantatieltä kohti sisämaata. Nousua riittääkin melko yhtämittaisesti noin 15 kilometriä. Enimmäkseen tällä alkupätkällä on nousumetrejä kilometriä kohden vain 20-60. Juuri ennen Spiliä tie kääntyy koilliseen kohti Gerikaria. Päällyste on karkeampaa, mutta viimeistään tässä vaiheessa saa hien pintaan, kun keskijyrkkyys on 6-10 %. Kilometri toisensa perään keskinopeus jäi alle yhdeksän kilometrin tunnissa. GPS:n mukaan tie kohoaa yli 800 metriin.

GPS:n jälki lakkasi piirtämästä Agia Foteinissa, mutta 2/3 reitistä on tässä Google-kartassa.

New National Road

Uusi valtatie, joka yhdistää Hanian, Rethymnonin ja Iraklionin, on myös hyvä pyöräilyväylä - pienellä liikennettä koskevalla varauksella. Pinnoite on muutamia reikiä lukuun ottamatta hyvä, ja mäet eivät ole ihan törkeän jyrkkiä ainakaan Haniaan päin mentäessä.

Rethymnonista länteen eli 25-30 km Haniaan päin sijaitsee kaunis Kourna-järvi. Polkaisin edellä kuvatun Spilin-lenkin jälkeen uimaan järvelle ja tapaamaan sen lähistöllä asuvia ystäviä.

Järvelle pääsee sekä vanhaa - vähän pidempää ja jyrkempää - tietä, sekä New National Roadia. Uudella tiellä ajamisessa on huomattava kreikkalainen tapa, että hitaampi liikenne ajaa osittain pientareella. Minulla ei ollut sen kanssa ongelmia, mutta mietin kyllä aika ajoin, että toivottavasti myös pientareen puolta käyttävät satunnaiset turistitkin ovat tarkkana ja huomaavat hiljaksiin etenevän pyöräilijän...

# data[].attributes.attachment_link.description
Viikon lomareissuun Kreetalla mahtui pyöräilyä neljänä päivänä. Saari on kaunis ja vaihteleva, vaikkakin melko karu kesäaikaan. Sieltä löytää vaihtelevia reittejä sekä maantiepyörälle että maasturille. Ensimmäinen ja tärkein vinkki: kuuntele ja säätele elimistösi lämpötilaa. Lähde lenkille aamukahdeksaan mennessä. Ota vettä mukaan niin paljon, että voit viilentää sillä myös päätä ja selkää.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Eteläisen Kreetan vuoristosta johtaa Fragokastellon rannalle huikea serpentiinitie. Yllä oleva video sai minut innostumaan sen ajamisesta ensin ylös ja sitten takaisin alas rannalle.

Fillari pikkumaasturin takakontissa oli Rethymnonista helppo ajaa Fragokastelloon vain 60 kilometrin päähän. Monenlaiset vuoristotiet olivat jo ehtineet tulla tutuiksi, mutta Kallikratisista Fragokastelloon laskeutuva jyrkkä seinämä on omaa luokkaansa. Se herätti kunnioituksen reittiin jo ihan auton ratinkin takaa. Vuorenrinne on luonnossa hurjempi ja haastavampi kuin videolta voi päätellä. Vastaantulijoiden ohitukset onnistuvat vain levennyksissä, eikä kaiteita ole.

Aamu oli ollut niin hidas, että kello oli jo puoli kaksitoista, kun hyppäsin rannalla fillarin selkään ja suunnistin kohti vuoren serpentiiniä. Lämpötila oli ehtinyt kohota lähelle kolmeakymmentä, joten hiki puski heti ensi metreistä lähtien. Vettä oli kylläkin tarpeeksi neljässä pullossa.

Laskeutuminen autolla oli jättänyt pelonsekaisen kunnioituksen kalvamaan. Kun autonkin jarrut olivat kuumenneet ja alkaneet haista moottorijarrutuksen avusta huolimatta, kestäisivätkö fillarin sisärenkaat vanteiden kuumenemisen alas tultaessa? Pyöräilijätutulla oli Norjassa paukahtanut sisärengas, kun hän oli jarrutellut pitkässä alamäessä. Täällä sellainen voisi huonolla tuurilla viedä hengen.

Alkumatkan suorat olivat melko loivia, noin 5-8 astetta. Pian kuitenkin keskijyrkkyyskin nousi 10 asteeseen. Kevyin välitykseni oli 39-22, mikä on turhan raskas tällaiseen mäkeen. Saatoin kuitenkin kompensoida polkemisen raskautta pitämällä mutkissa taukoa.

Varoituksen sana kuvan sisämutkassa näkyvästä betonipäällysteestä. Se on niin liukas, etten meinannut pysyä pyöräilykengillä pystyssä lipeämättä, kun asettelin fillaria valokuvaa varten.

En ollut ottanut huomioon, että kapeissa paikoissa piti pysähtyä päästämään vastaantulevat leveämmät nelivetoiset avolavamaasturit ohi. Liikkeelle lähtö suoraan ylämäkeen tämän jälkeen olisi vaatinut huomattavasti kevyempää vaihdetta. Tie oli näissä kohdin alle kolme metriä leveä, eikä tavanomaista alppitietaktiikkaa voinut käyttää eli lähteä liikkeelle tien poikkisuuntaan. Oli siis miltei mahdotonta päästä liikkeelle, ja kerran talutinkin parikymmentä metriä takaisin mutkaan, jossa sain otettua alkuvauhdin.

Kunto alkoi loppua kesken, ja lopullisen niitin yritykselle pisti pelko. Maisema rupesi hirvittämään, ja ajatus mahdollisesta rengasrikosta alas tultaessa oli liikaa. Pääsin tietä vajaan kolmensadan metrin korkeuteen eli matkassa ehkä neljänneksen verran, kun heitin hanskat tiskiin ja päätin lasketella takaisin.

Venytin lenkkiä vielä vähän päätietä pitkin länteen. Siitä huolimatta en puolentoista tunnin aikana päässyt maantiepyörällä kuin viisitoista kilometriä.

Vaelluskohteena suosittuun Imbroksen rotkoon johtaa Vryseksestä edellä kuvattua reittiä loivempi, leveämpi ja päällysteeltään parempi tie. Sitä voi suositella myös pyöräilyyn. Maisemat ovat komeita ja nousua on tarjolla 800 metriä. Sillä tiellä on tosin melko lailla liikennettä, erityisesti turistibusseja.

# data[].attributes.attachment_link.description
Eteläisen Kreetan vuoristosta johtaa Fragokastellon rannalle huikea serpentiinitie. Yllä oleva video sai minut innostumaan sen ajamisesta ensin ylös ja sitten takaisin alas rannalle. Fillari pikkumaasturin takakontissa oli Rethymnonista helppo ajaa Fragokastelloon vain 60 kilometrin päähän. Monenlaiset vuoristotiet olivat jo ehtineet tulla tutuiksi, mutta Kallikratisista Fragokastelloon laskeutuva jyrkkä seinämä on omaa luokkaansa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tour de Mäntyharju on mukava ja pienimuotoinen kuntoilutapahtuma, jossa kierretään Repoveden kansallispuisto.

HePon porukka eli Katja, Matti, Janne, Kari ja minä lastasimme perjantaina auton täyteen ja ajoimme viikonlopuksi Matin mökille. Se olikin jokseenkin ainoa mahdollisuus tapahtumaan osallistumiseen, koska startti oli jo kahdeksalta lauantaiaamuna.

Vielä ajopäivän aamuna suunnittelimme, että noudattelemme oletettua kärjen lenkkivauhtia eli kolmeakymppiä. Se kuulosti minulle sopivalta, kun univelkaa oli kertynyt ja viinikin oli maistunut edellisenä iltana.

Niinhän siinä taas kerran kävi, että HePo-porukan kiireisin kolmikko eli minä, Janne ja Kari innostuimme kiskomaan hirvinä heti alusta alkaen. Napakka vauhdinpito 30 kilometrin ajon jälkeen pitkässä Mäntyharjun sairaalan ylämäessä tuotti yllätyksen, kun yhtäkkiä kärkinelikon takana ei näkynytkään enää ketään. Vähän aikaa tuijottelimme taakse, ja näimmekin hetken kuluttua pääjoukon kaartavan edelliseen risteykseen. Siinä porukassa ei ilmeisesti löytynyt halukkaita vetäjiä meidän lisäksemme.

Tein vetotöitä enemmän kuin kunto olisi tällä 36 km/h vauhdilla sallinut. Evästauko 60 kilometrin kohdalla tuli tarpeeseen. Vaikka pilvet estivät pahimman helleporotuksen, tekivät sade ja ylikostea ilma olosta aika ajoin tukalan. Satanen tuli tauon jälkeen täyteen noin tunnissa, kun keskinopeus kohosi 37 kilometriin.

Toinen tauko 115 kilometrissä tuli kreivin aikaan, kun lihaksista rupesi kuulumaan enää pelkkää pihinää. Hillosensalmen asemalla nautimme pullaa ja mehua. Aseman facebook-ryhmän kuvista löytyy kahvilanpitäjän ottama kuva "piukan ryhmän ekat". Tässä vaiheessa kärkiryhmään kuului seitsemän kuskia.

Toisen tauon jälkeen pyöräily tuntui ensimmäistä kertaa hyvältä. Tosin liiat luulot karisivat reitin tiukimmassa mäessä 140 km:n kohdalla. Oma vauhtini hidastui aivan liikaa ja kärkinelikko karkasi. Me loput kolme ajajaa jäimme puurtamaan tasaisesti kohti maalia. Mäen päälle oli joku taiteillut kannustavan tai sarkastisen kyltin "Kyllä ylämäki velkansa maksaa".

Vaikka kärjen (lähinnä Jannen & Karin) karkaaminen vähän sapetti, sujui matkanteko tämän jälkeenkin mallikkaasti maaliin saakka. Ajoaika oli noin 4h 23min ja keskinopeus 35 km/h.

Loppulauantain nautimme mökkeilystä grillaten ja uiden. Sunnuntaina Katja lähti pyöräillen Joutsaan. Jannen ja Karin kanssa teimme vielä palauttavan kolmenkympin lenkin.

Mitä opin Tour de Mäntyharjusta?
Että aika paljon voi itseään piiskata, jos edessä on luvassa osuuksia, joilla syke ehtii laskea alle anaerobisen tason. Että nopeat mäkisarjat ovat kuluttavampia kuin arvaisikaan, kun niissä syke ei ehdi palautua. Että viisi kiloa olisi hyvä saada pois, jos haluan pärjätä ylämäissä.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tour de Mäntyharju on mukava ja pienimuotoinen kuntoilutapahtuma, jossa kierretään Repoveden kansallispuisto. HePon porukka eli Katja, Matti, Janne, Kari ja minä lastasimme perjantaina auton täyteen ja ajoimme viikonlopuksi Matin mökille. Se olikin jokseenkin ainoa mahdollisuus tapahtumaan osallistumiseen, koska startti oli jo kahdeksalta lauantaiaamuna. Vielä ajopäivän aamuna suunnittelimme, että noudattelemme oletettua kärjen lenkkivauhtia eli kolmeakymppiä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jäänalle pysyi tarakalla, ja minä sain kiskottua meidät Tour de Helsingin maaliin rivakammin kuin odotinkaan - siitä huolimatta, että 30 vuotta vanha retkipyörä oli odotetun raskas vehje näin pitkälle matkalle.

120 kilometriin meni mainiosti. Sitten rupesi tulemaan kramppeja, niin että piti pyörittää mahdollisimman tasaisesti ja varoen nostamasta tehoa. Tattarisuolla ne kävivät niin pahoiksi, että oli pakko hissutella muutama kilometri. Kuitenkin 30 km/h keskinopeus ylitti odotukset reilusti - vaikkakin tämä oli ehdottomasti hitain TdH:ni. Upea fiilis ajaa maaliin Velodromilla!

Kokemus oli vahvasti plussalla huolimatta levottomuuksista ryhmäajossa. Paljon mukavia tuttuja tuli taas tavattua. Kannustajiakin riitti reitin varrella, ja oli hauska kuulla kirkkaan lapsenäänen huudahtavan innoissaan: "Tollahan on nalle mukana!"

Kuva: Mikko Rantahakala

# data[].attributes.attachment_link.description
Jäänalle pysyi tarakalla, ja minä sain kiskottua meidät Tour de Helsingin maaliin rivakammin kuin odotinkaan - siitä huolimatta, että 30 vuotta vanha retkipyörä oli odotetun raskas vehje näin pitkälle matkalle. 120 kilometriin meni mainiosti. Sitten rupesi tulemaan kramppeja, niin että piti pyörittää mahdollisimman tasaisesti ja varoen nostamasta tehoa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuvaraportti: Great Ocean & Otway Classic Ride 2011

# data[].attributes.location_name
Hakametsän Jäähalli, Keltinkatu, Tampere, Suomi

# data[].attributes.headline
Hakametsän Jäähalli, Keltinkatu, Tampere, Suomi

# data[].attributes.subject
Hakametsän Jäähalli, Keltinkatu, Tampere, Suomi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pitkä Pirkka on nyt sitten saunottu.

Aamuseitsemältä oli jo 21 astetta, kun pitkän 217 km lenkin ajajat kokoontuivat Hakametsän hallin parkkipaikalle. Paikallinen pyöräseura Kaupin kanuunat vastasi neljän vakionopeusryhmän vauhdinpidosta. Kolmenkymmentä ajajaa sai ennakkoilmoittautua kuhunkin ryhmään. Omalla 32B:llä (keskinopeustavoite 32 km/h oli starttivuoro kolmantena.

Fillarissa iso pullo vettä, toinen urheilujuomaa.
Paidan taskuissa pikkupullo vettä, kaksi energiakeksiä, banaani, kaksi vararengasta, pumppu, rengasraudat, kamera, luottokortti ja puhelin.
Mittauksesta huolehti Garmin Edge 500 (Garmin-data) ja iPhonen Endomondo-appsi (Endomondo-data)
Pyöränä Cervélo Soloist ja satulana Selle Italia SLR (135g)

Pari-kolmekymmentä kilometriä ajettiin varsin rauhallista 30-31 km/h tahtia. Rupesin tapani mukaan käymään levottomaksi: alkaako tässä tapahtua vai onko koko Pirkka tasaista porukka-ajelua? Onneksi juuri silloin letkan ohi viiletti viisi kuskia. Tässä oli tilaisuus kokeilla jotain pirteästi erilaista! Niinpä spurttasin mukaan hatkaan.

Hatkaporukat ovat pyöräilyn rock'n'rollia sikäli, että niissä tapahtuu koko ajan, ja siinä joutuu "kapinallisena" koko ajan peilaamaan suhdetta pääjoukkoon: millainen on hatkaporukan koostumus? pysyykö se koossa ja tekevätkö kaikki vetotöitä? entä edessä oleva matka? mitä vauhtia pääjoukko tulee ajamaan?

Pieni porukkamme innostui hyvään menoon. Tunnin kuluttua tavoitimme 32A-ryhmän, joka piti selvästi B:tä kovempaa tahtia. Osa hatkaporukasta jättäytyi A-ryhmään, joten nyt vetovuoroja alkoi tulla turhankin usein. Niinhän siinä kävi, että vauhtimme hiipui pikkuhiljaa, ja neljän tunnin taukopaikalta lähdettyämme lyöttäydyimme yksiin 32A:n kanssa.

Pitkällä matkalla on syytä ajaa putkelta mahdollisimman paljon, niin että pakarat ja reidet saavat lepoa. Kannattaa siis nousta satulasta silloinkin, kun ei ylämäki tai muu ponnistus siihen pakota.

Reitti kierteli Mahnalanselän, Kyrösjärven ja Näsijärven rantoja, joten kauniita maisemia riitti. Erityisesti Muroleen koski vanhoine siltoineen oli upea paikka, johon olisi kelvannut jäädä vaikka piknikille tai uimaan. Kun 217 kilometrin ja 134 kilometrin matkan taivaltajien reitit yhtyivät, tuli tien päälle eloa. Kun ohitettavia riitti tasaisena nauhana, tuntui kuin olisi ajanut Vätternrundanissa. Maalissa huomasin, että lyhyemmillä matkoilla oli moni tien päällä eri lähtökohdista.

Matkamittari rekisteröi jo parin tunnin ajon jälkeen 30 asteen hellettä, joten tällaisilla keleillä ajaessa on paras varoa sykkeiden nousun kanssa. Vettä voi kaadella juomapulllosta kypärään tasaisin väliajoin. Näin pää pysyy mukavan viileänä (no, ei ainakaan ylikuumene) hiusten kuivuessa pikku hiljaa.

Loppumatka tultiin 32A:ssa. Telaketju pyöri varsin mallikkaasti, ja nopeuskin siinä pääsi vähän nousemaan. Tehot pysyivät kuitenkin sen verran alhaalla, ettei edes kramppeja tullut. Lopulta reissuun meni 6,5 tuntia eli 33 km/h keskinopeudella. Maalissa olo oli oikein hyvävoimainen ja virkeä. Onnistunut voimien jako siis.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pitkä Pirkka on nyt sitten saunottu. Aamuseitsemältä oli jo 21 astetta, kun pitkän 217 km lenkin ajajat kokoontuivat Hakametsän hallin parkkipaikalle. Paikallinen pyöräseura Kaupin kanuunat vastasi neljän vakionopeusryhmän vauhdinpidosta. Kolmenkymmentä ajajaa sai ennakkoilmoittautua kuhunkin ryhmään. Omalla 32B:llä (keskinopeustavoite 32 km/h oli starttivuoro kolmantena. Fillarissa iso pullo vettä, toinen urheilujuomaa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
PekkaS innosti Haminan Meripäiväajoihin kolme HePon kuskia. Stadilaiset ovat ottaneet osaa tähän paikallistapahtumaan pienellä joukolla jo useampana vuonna, mutta minulle tämä oli ensimmäinen kerta ympyräkaupungin etappiajossa.

Meripäiväajo eli virallisesti Jouko Mattilan muistoajo ajetaan reilun sadan kilometrin mittaisena etappiajona: kolme pätkää ja kaksi taukoa. Pikku hiljaa toipuva kroppa kesti lenkin vetotöineen yllättävän hyvin, ja vauhtikin alkaa taas palautua. Kun keli ja ajoseurakin oli kohdallaan, tapahtumasta jäi oikein hyvä maku.

Etappiajo taukoineen oli oikeastaan vaikeampi ajaa kuin yksi yhtenäinen pätkä. Joka etapin loppu mentiin kovaa ja tauon jälkeen jalat olivat puuta.

Keskimmäisellä etapilla varsin pian tauon jälkeen tultiin Miehikkälässä pitkään ylämäkeen. Porukka pilkkoontui ja saimme aikaan kolmen miehen hatkaporukan. Kun kaikki tekevät töitä irtioton eteen, on menemisessä aivan erityisen sähköinen tunnelma, flow suorastaan. Saimme tehtyä sen verran ison eron, ettei edes huoltoauto ollut vielä taukopaikalla, kun sinne tulimme.

Myös kolmannella etapilla muodostui kolmen ajajan hatkaryhmä. Pelisilmäni kuitenkin petti 26-tiellä. Olin siirtymässä pois pitkästä vetovuorosta, kun Antti nykäisi ylämäen alkajaisiksi irti. Yritimme Pekan kanssa saada ajettua häntä kiinni, mutta meille jäi jaettavaksi toinen ja kolmas sija.

Tällaiselta Meripäiväajo vaikutti työmatkapyöräilijän silmin. Kisaaminen maistui niin hyvältä, että päätin ruveta urheilijaksi. Lähetinkin jäsenhakemuksen pyöräilyseuraan ja aion laatia talveksi treeniohjelman. Ensi vuonna sitten mukaan myös lisenssikisoihin.

Kuvat järjestäjien ottamia.

# data[].attributes.attachment_link.description
PekkaS innosti Haminan Meripäiväajoihin kolme HePon kuskia. Stadilaiset ovat ottaneet osaa tähän paikallistapahtumaan pienellä joukolla jo useampana vuonna, mutta minulle tämä oli ensimmäinen kerta ympyräkaupungin etappiajossa. Meripäiväajo eli virallisesti Jouko Mattilan muistoajo ajetaan reilun sadan kilometrin mittaisena etappiajona: kolme pätkää ja kaksi taukoa. Pikku hiljaa toipuva kroppa kesti lenkin vetotöineen yllättävän hyvin, ja vauhtikin alkaa taas palautua.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Startti tapahtui pieneltä puusillalta, kävelytietä loivaan ylämäkeen. Pakkasta oli muutama aste, ja jäätyneeseen maahan aamulla satanut lumi teki pidosta arvaamattoman.

Rhubarb ilahdutti ja järjesti tammikuun alkuun cyclocrossin varjo-SM-kisat. Muissa maissa nimittäin cx-mestaruudet ratkotaan juuri tänä viikonloppuna - Suomessa ne viralliset taistot käytiin jo lokakuussa.

Sääolot olivat tosiaan kertaluokkaa arktisemmat kuin muissa maissa, kun 25 kuskia starttasi Vantaan Martinlaaksoon merkatulle 2,7 kilometrin lenkille. Sitä oli määrä kiertää 45 minuuttia plus kesken oleva kierros loppuun.

Rata kiersi metsiköissä, pelloilla ja siteeksi kävelytielläkin. Lumisohjon alla oli välillä jäätä, välillä mutaa mutta aika ajoin myös pitävää ja tasaista polkuakin.

Paikalla oli yhtä lailla kokeneita krossarikettuja kuin kokemattomia maantiepolkijoitakin. Vaikka fillariin kiinnitettiin numerolappu, oli kyseessä hupiajo: Bruce ajoi Zorro Batman-asussa, Ajomies tarjoili höyryävää glögiä ylimääräisellä huoltopisteellä eikä fiilis muutenkaan ollut liian totinen.

Itse lukeudun näihin maantiemartteihin, joille luminen kevyen liikenteen väylä riittää extremeksi. Kuten Thundermandin ja Rhubarb'n videosta näkyy, toiset osaavat tekniikan ja toiset ei. Olen se siniliivinen numero 21, jonka ojan ylitys on kuin mummon hipsuttelua suojatiellä.

Ensimmäisen kierroksen roikuin pääjoukossa, tai ainakin porukassa, jota pääjoukoksi luulin. Toisen kierroksen alussa päätin päästää takanani olevan letkan ohi. Syke huiteli 170:ssä, joten pieni himmaus ei ollut pahitteeksi.

Shimanon SPD-polkimet ovat toimineet kevyessä metsäpolkukäytössä ja työmatkoilla hyvin, mutta tällä kelillä ne tukkeutuivat lumesta ja mudasta jokseenkin jokaisen jalkautumisen jälkeen. Ojien ja tukkien ylitykset, sekä fillarin työntäminen ylämäkeen veivät ekstra-aikaa, kun satulaan päästyä piti paukutella pahimmat lumet saadakseni klossit kiinni polkimiin.

Pikku hiljaa alkoi cyclocrossin idea valkenemaan. Tämä valaistuminen ei suinkaan johtunut omasta oppimisesta, vaan siitä, että katselin taitavampien menoa. Kuinka vaivattomasti voikaan sujua fillarin kaappaaminen olalle! Miten sujuvalla, jatkuvalla liikkellä voikaan pyöräilijä loikata satulasta, ottaa pari juoksuaskelta pyörän kanssa ja jatkaa sitten taas pyörän päällä!

Kolmannella kierroksella kärki tuli jo takaa ohi. Lähestyessäni maaliviivaa olin varma, että kisa on paketissa ja saan armoa. Toimitsijat kuitenkin kehottivat tyynesti jatkamaan vielä yhden lenkin, joten ei auttanut kuin vääntää menemään.

Surkea tekniikka, 90-kiloinen kuski ja 15-kiloinen pyörä takasivat, että tehoja piti reisistä löytää. Onneksi oli numerolappu ja tavoitteena ottaa kiinni edellä menevä TuomoT, niin päänuppi sai käskytettyä jalat pysymään tahdissa.

Kärki ehti ajaa viisi kierrosta, ja Kare Eskola pesi porukan selvästi. Minulla meni neljään kierrokseen tunti. ( tulokset)

En ole koskaan aiemmin polkenut pumppu näin kireällä: tunnin keskisyke oli 166, joka on 91 % maksimistani.

Vaikka sykkeet oli tapissa ja hiki jäätyi Cervelo-lätsän lippaan, oli palautuminen nopeaa eikä kotiin polkeminen tuntunut sen raskaammalta kuin meno kisapaikalle. Edes näin seuraavana päivänä ei rasitus paina jaloissa.

Iso kiitos hauskasta koitoksesta Rhubarbille ja muille järjestäjille! Myös kuvaajille ylävitonen. Sen lisäksi että kuva on kiva muisto, niiden perusteella on helppo vertailla ajoasentoja, -linjoja ja kalustoa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cyclocrossin varjo-SM: vääntöä pellolla ja metsissä

# data[].attributes.attachment_link.description
Startti tapahtui pieneltä puusillalta, kävelytietä loivaan ylämäkeen. Pakkasta oli muutama aste, ja jäätyneeseen maahan aamulla satanut lumi teki pidosta arvaamattoman. Rhubarb ilahdutti ja järjesti tammikuun alkuun cyclocrossin varjo-SM-kisat. Muissa maissa nimittäin cx-mestaruudet ratkotaan juuri tänä viikonloppuna - Suomessa ne viralliset taistot käytiin jo lokakuussa.

# data[].attributes.location_name
Hakametsän Jäähalli, Keltinkatu, Tampere, Suomi

# data[].attributes.headline
Hakametsän Jäähalli, Keltinkatu, Tampere, Suomi

# data[].attributes.subject
Hakametsän Jäähalli, Keltinkatu, Tampere, Suomi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pirkan pyöräilyn aamu aukesi koleana ja kankeanharmaana. Hotellilta ei onneksi ollut kuin muutama kilometri Hakametsän hallille, josta lähtö tapahtuisi seitsemältä. Sopiva matka siihen, että saa jalat hereille.

Tänä vuonna on tullut ajettua vain lyhyitä, maksimissaan satasen mittaisia lenkkejä. Vähän arvelutti miten 215 kilometrin Pitkä Pirkka kulkisi. Olin ilmoittautunut 34 km/h keskinopeusryhmään, ja päätin olla tyytyväinen, vaikka joutuisinkin jättäytymään johonkin hitaampaan porukkaan.

Tuskin olimme ehtineet ajaa kilometriäkään, kun alkoi sataa. Olin aamukuudelta tarkistanut Hesarin mobiiliapplikaatiosta, että sadetta ei tulisi, ja sen mukaisesti jättänyt sadetakin ja irtolahkeet matkalaukkuun. No, onneksi oli yli kymmenen astetta lämmintä, joten kramppien riski ei ollut niin suuri kuin kylmemmillä keleillä.

Alkumatkaa taivallettiin parijonossa, jonka etuosa pyöritti enemmän tai vähemmän häröilevää telaketjua. Pikkuhiljaa sadekin lakkasi. Alexander Stubb otti viidenkympin kohdalla toisen jonon kärkipaikan harjoitellakseen aika-ajoa Frankfurtin EM-triathlonia varten. 68 kilometriä taivallettuamme teimme Hämeenkyrössä ensimmäisen stopin.

Pian tauon jälkeen meidät ohitti viiden aika-ajokuskin juna. Se innosti minut ja kolme muuta mukaan. Tämä uusi kärkiletka vetikin hyvää tahtia, kunnes tempohirvet pysähtyivät Komissa.

Nelikkomme jatkoimme neljänkympin tahtia, mutta omalle kunnolleni piikkipaikkaa oli tarjolla aivan liian usein. Porukka splittasi kahtia, niin että italialainen Guido ja minä jäimme polkemaan rauhallisempaa tahtia.

Sillä välin myös 34:n joukko oli takanamme jakautunut kahtia. Kymmenkunta kuskia oli ottanut spurtin ja tuli melkoisena puhurina kantaamme. Heidän junaansa olikin hyvä hypätä. Tämä oivallisen kokoinen porukka pyöritti telaketjua tasaisen kovaa, niin että tekemisen rytmi säilyi hyvin. Yksi parhaita telaketjuja aikoihin!

Yläkuvassa voitonmerkkiä näyttävä Guido, ja minä virnistelemässä hänen takanaan.

Alakuvassa näkyy miten suorassa muodostelmassa telaketju pyörii, kun mennään riittävän kovaa.

Vauhti pysyi neljässäkympissä aina Kurun taukopaikalle eli 144 km kohdalle saakka. Juuri pihaan kaartaessa napsahti takaa Fulcrum3:n pinna poikki. Vanteeseen tuli aikamoista heittoa, mutta onneksi jarrun avaaminen riitti.

Vauhdikas telaketju stoppaa Kuruun. Taaimmaisena vasemmalla Tassu (eli HarriS).

Ajokuvat Pirkka/Kaupin Kanuunat.

Lyhyt, parinkympin mittainen stintti Kurun ja Muroleen välillä kulki tasaista, jopa rauhallista tahtia. Välillä ripeksi vettä, välillä oli kuivaa. Kun porukka päätti pitää jo kolmannen pysähdyksensä, tuumasimme Tassun kanssa, että eiköhän jätetä sopan lusikoinnit muille. Ryhmän kurvatessa Muroleen taukopaikalle me jatkoimme matkaa kaksistaan.

Tassu pyöritteli kevyesti, mutta oma kuntoni rupesi sippaamaan. Omasta mielestäni tietysti täysin yllättäen. Jonkun toisen mielestä siinä ei varmaan olisi mitään yllättävää, sillä olihan tämä jo toinen irtiottoni, kevään ehdottomasti pisin pyöräily eikä edes Muroleen jälkeinen maastokaan ollut helppo.

Pikkuhiljaa kävi niin, että Tassu vei ja minä peesasin. 180:n kohdalla ei auttanut kuin huikata, että minun pitää pysähtyä. Kun hellitin tahdista kurvatakseni Terälahden pikahuoltopisteelle, tapahtui ihmeparantuminen. Selvästi jo pienikin himmaaminen riitti. En edes noussut pyörän selästä, vaan nappasin hyppysiin muutaman suolakurkkusiivun, join kulauksen vettä ja jatkoin matkaa.

Tassua en enää pystynyt kiinni saamaan. Yksin olikin sitten melko tiukkaa punnertaa loppuosuus, sillä tarjolla oli parikymmentä kilometriä vastatuulta. Sen verran hyvää tahtia sain pidettyä, että "irtiotto" kannatti, ja 34:n porukka tuli vasta muutamia minuutteja perässäni.

Vaiherikas kuntoajo ja hyvä treeni siis. Iloisena pisteenä iin päälle palautuminen on ollut helppoa, niin että jo aamuseitsemältä lähdimme vaimon kanssa aamulenkille. Kyllä se kunto ajamalla kohenee - ja kovaa ajamalla se kohenee kovasti!

JK. Ylävitonen ja kiitokset myös sille Klassikko-Pirkkaa ajaneelle kaverille, jonka kanssa saatiin aikaiseksi loppukilometrien hyvä veto. Toivottavasti kova yritys ei ollut flunssasta toipumiselle pahaksi...

# data[].attributes.attachment_link.description
Pirkan pyöräilyn aamu aukesi koleana ja kankeanharmaana. Hotellilta ei onneksi ollut kuin muutama kilometri Hakametsän hallille, josta lähtö tapahtuisi seitsemältä. Sopiva matka siihen, että saa jalat hereille. Tänä vuonna on tullut ajettua vain lyhyitä, maksimissaan satasen mittaisia lenkkejä. Vähän arvelutti miten 215 kilometrin Pitkä Pirkka kulkisi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Olisikohan nyt kulunut tarpeeksi aikaa ISM-kisojen puintiin?

Olen tänä vuonna käynyt muutamissa pienemmissä kisoissa ottamassa tuntumaa ja nyt olin siis päättänyt kokeilla kestävyyttäni SM-tasolla.

Ensinnäkin taisin onnistua siinä, että sain jalat hereille jo ennen lähtöä. Verryttelin reilusti tavallista enemmän. Ensin ajoin pari kymppiä tapahtumapaikalle. Sitten vielä puolisen tuntia hyvin kevyttä ennen lähtöä. Voipi olla, että meni jo yli järkevän lämmittelyn rajojen, mutta ainakin oli helppo vastata joukon vauhtiin alusta lähtien.

Kaksi kierrosta meni aika mainiosti. Tarjolla oli pieniä irtiottoyrityksiä ja mäkispurtteja, mutta yleisesti ottaen mentiin tasaista neljänkympin kyytiä. Joku sanoi jälkeenpäin, että olin turhan aktiivinen. Näin se varmaankin on, sillä kolmas kierros osoitti, ettei minun kunnollani näissä kekkereissä vielä pärjää.

Kolmatta kertaa Palojoentien nousuun tultaessa olin jo risteyksen jälkeisessä alamäessä aika hännillä. Kahdella ensimmäisellä kierroksella olin muistanut hakea paikan kärjestä tai sen lähellä ennen ylämäkeä, mutta nyt en.

Mäessä jäin sitten lisää enkä sitä ihan heti hoksannut huomioida. Mäen päällä eroa oli ehkä vain 15-20 metriä, mutta eipä löytynytkään lahkeista reserviä ottaa sitä kiinni. Eikä myöskään korvien välistä sitä sisua, jolla olisi poljettu maitohappoja uhmaten.

Olisin keskeyttänyt suosiolla sen kierroksen päätteeksi, jollei myös pääjoukosta pudonnut Heikki olisi houkutellut ajamaan loppuun. Lenkkeilimme maaliin musertavat 20 minuuttia voittajalle hävinneenä. Kiitokset Heikille loistavasta asenteesta ja tsemppauksesta!

Jossain määrin tällaista lopputulosta kyllä uumoilinkin ennen kisaa. Giro d'Espoon kolarin jälkeen meni tovi parannellessa ja kalustoa korjatessa. Sitten oli työesteitä ja työreissua. Yhtäkkiä olikin jo heinäkuu ennen kuin taas rupesin tosissani ajamaan.

Arvelen, että vietän riittävästi aikaa fillarin selässä, mutta varsinainen tehoharjoittelu on aivan riittämätöntä. Tällä hetkellä tunnelmat ovat, että tulipahan kisaamista kokeiltua ja se on sitten siinä. Kun saan nykyiset opiskelut päätökseen, voi talvella mieli toki vielä kääntyä. Never say never.

Myöskään talkootyöhön en taida enää löytyä intoa. Eräs palkattu toimija sai paputölkin nenäänsä, kun linkitin kisojen Facebook-sivun tuloksiin lauantaina aika-ajojen päätyttyä ja kirjoitin, että linkin takaa löytyvän epäviralliset tulokset. Arvelin, ettei tuomaristo olisi niitä vielä vahvistanut. Olisi pitänyt kirjoittaa tulosten olevan viralliset. Ei riittänyt, että poistin viestin kuten pyydettiin, vaan huuto jatkui vielä sunnuntaina kisapaikalla.

Kiitos kuvaajille hyvistä otoksista. Kaksi ylintä on Hibahaban Flickr-galleriasta. Alin on Jari Birlingiltä.

JK. Miksikö en kerro mitään M40-sarjan voittokamppailusta tai tuloksista? Taitaa johtua siitä, että tipahtamisen jälkeen koin ajelevani ihan eri planeetalla enkä siis ollut samassa kisassa ollenkaan.

# data[].attributes.attachment_link.title
No se ei tosiaan mennyt putkeen eli ISM 2012

# data[].attributes.attachment_link.description
Olisikohan nyt kulunut tarpeeksi aikaa ISM-kisojen puintiin? Olen tänä vuonna käynyt muutamissa pienemmissä kisoissa ottamassa tuntumaa ja nyt olin siis päättänyt kokeilla kestävyyttäni SM-tasolla. Ensinnäkin taisin onnistua siinä, että sain jalat hereille jo ennen lähtöä. Verryttelin reilusti tavallista enemmän. Ensin ajoin pari kymppiä tapahtumapaikalle. Sitten vielä puolisen tuntia hyvin kevyttä ennen lähtöä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Moninkertainen Tour de France -etappivoittaja oli ykkönen myös Tour de Helsingissä! Ilmoittautuneita yli 2500! Matkaan lähti ennätykselliset 2291 pyöräilijää!

Itselläni olivat sunnuntaiaamuna superlatiivit ja motivaatio vähän hakusessa. Mitä varten minä olinkaan osallistumassa tämänvuotiseen kuntoajoon? Mihin porukkaan lähtisin ja millaista ajoa tavoittelisin? Aamulla pyöräilykamppeita pukiessani tuntui samalta kuin tavalliselle porukkalenkille lähtiessä.

Olin juuri kipuamassa pyörän selkään, kun YLEn aamu-tv:n toimittaja soitti. Tekevät jutun Tour de Helsingistä ja kaipaavat jonkun kuskaamaan GoPro-kameraa, jotta saavat ajokuvaa.

VehmaanNummen ottamassa kuvassa näkyy myös GoPro-kamera.

Siinähän sitä olisi tehtävä ja henkinen kiintopiste tälle ajolle. Vähän tuli kiire, kun olin ajoittanut lähtöni niin, että ehdin juuri mukavasti lähtösuoralle. Velodromin parkkipaikallla tehtiin kuitenkin parin kysymyksen minihaastattelu ja laitettiin kamera tankoon.

Saattoajo oli typerryttävän hidasta, ja vapaa vauhti Leppävaaran jälkeen tarjosi aikamoisen herätyksen. Kahdenkympin jälkeen jo tuollainen 40-50 km/h loiviin ylämäkiin oli tiukka muutos.

Kun Turuntiellä oli vasta viikon vanha asfaltti, joka oli edellisen illan rankkasateen jäljiltä märkä, tiesi jo etukäteen odottaa ääniä. Paukahdus, huutoa, kolinaa. Jorvin sairaalan kohdalla oli itsellänikin pystyssä pysymistä, kun piti väistää kaatujia yhdessä muun joukon kanssa.

Puseroon hiipi uudestaan ihmetys mitä minä täällä oikeastaan teen. Onneksi vauhtia riitti, niin että piti keskittyä kampien pyörittämiseen.

Bembölen ja Kunnarlan läpi pysyttelin pääjoukossa, mutta Velskolan mäissä ei enää löytynyt tarpeeksi potkua, vaan jäimme pienen porukan kanssa ajamaan kärjen ja 4h-ryhmän väliin.

Lopentielle asti pysyttelimme pääjoukon tuntumassa. Harmi kyllä yhteistä vetotyötä ei syntynyt. Yritimme telaketjuakin, mutta venäläisten ja virolaisten kanssa ei kommunikaatio toiminut. Niinpä neljän tunnin ryhmä ajoi meidät kiinni. Siinä olikin mukava ajaa, ja paukkuja riitti osallistua myös vetämiseen.

Vähän ennen Palmenin kauppaa GoPron jalusta murtui. Jälkeenpäin kuulin, että jossain tuotantoerässä oleva muovi ei kestä pitkäaikaista tärinää. Ensin päätin jatkaa tässä ryhmässä maaliin päästäkseni alle neljän tunnin. Matkanteko oli niin helppoa, että mielessä siinteli ajatus lähteä Kuninkaanmäessä irti. En sitten kuitenkaan voinut jättää kameraa tiellekään. Pakko oli siis kääntyä takaisin.

Onneksi eräs katsoja oli poiminut härpäkkeen talteen, joten saatoin ottaa sen taskuuni ja ajaa pikkuryhmässä perille. Velodromilla ojensin kameran takaisin kuvaajalle, joka huomasi jotain puuttuvan - kotelo oli auennut ja kameran muistikortti puuttui. Se oli siis lähtenyt pudotessa kamerasta. Kaiken sen vaivan jälkeen!

Kävin vielä myöhemmin iltapäivällä etsimässä ja myös löytämässä kortin. Se tosin oli niin moneen kertaan yliajettu, etten saanut sitä työpöydälle eikä sitä tunnistaneet edes pelastusohjelmat.

Siitä huolimatta aamutelkkarissa on keskiviikkona tai torstaina juttua Tour de Helsingistä.

dj78 (Kuninkaanmäki)

Jari Birling (lähtö, Porintie, Karhunkorpi, Nikkilä)

k3ntFIN (Svartböle ennen Palmenin kauppaa) Lisäys 9.9.2012

valopasin (lähtö, Velskola, Paippinen, Viikki, Koskelantie)

Vehmaan Nummi (Lepsämä)(linkki päivitetty)

# data[].attributes.attachment_link.description
Moninkertainen Tour de France -etappivoittaja oli ykkönen myös Tour de Helsingissä! Ilmoittautuneita yli 2500! Matkaan lähti ennätykselliset 2291 pyöräilijää! Itselläni olivat sunnuntaiaamuna superlatiivit ja motivaatio vähän hakusessa. Mitä varten minä olinkaan osallistumassa tämänvuotiseen kuntoajoon? Mihin porukkaan lähtisin ja millaista ajoa tavoittelisin? Aamulla pyöräilykamppeita pukiessani tuntui samalta kuin tavalliselle porukkalenkille lähtiessä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kävimme toissapäivänä polkemassa Tuusulanjärven ympäri. Tuusulan rantatie on kiva kohde puolen päivän fillariretkelle. Emme kuitenkaan pysähtyneet Ainolassa tai Aleksis Kiven kuolinmökillä emmekä edes Halosenniemessä. Joku toinen kerta sitten.

Nyt lähdimme pyöräretkelle, jonka pituus ylitti Annun entiset ennätykset. Ajaminen oli siis pääroolissa. Hiukan paluumatkaa pidentäen saimme mittariin 61 kilometriä.

Tuusulanjärven kierto on siitä mukava reitti, että siellä on sekä nähtävyyksiä että kahvittelupaikkoja yllin kyllin. Me pysähdyimme menomatkalla Lottamuseon kahvilaan. Paluumatkalla söimme Vanhassa Unkassa.

Annu on tottunut vain stadin pyöräteihin. Tästä vinkkelistä Tuusulan-matkalla on selvästi enemmän ylämäkiä. Nekin kuitenkin menivät yllättävän helposti.

Hänelle syntyi oivallus, jonka itsekin aikanaan koin matkojen pidentyessä: kun valmistautuu hyvin, sujuvat entuudestaan ylimittaisiltakin tuntuvat matkat yllättävän helposti.

Aurinko paistaa huomenna, kun kello pirisee kuudelta. Se paistaa myös, kun starttaan auton seitsemältä kohti Lahtea ja Royal-pyöräilyä.

Toissa vuonna Royal oli 34 kilometriä lyhyempi ja ajoin sen silloin tosissani.

Olen ollut kahden vaiheilla lähtisinkö vapaan vauhdin kärkiryhmän mukana vai jäisinkö ohjattuun 32 km/h keskinopeuden ryhmään. Taidan lähteä kärjen mukana ja pudota sitten, kun voimat ehtyvät. Tarvitsen nyt enemmänkin maksimikestävyys- kuin peruskestävyysharjoitusta.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kävimme toissapäivänä polkemassa Tuusulanjärven ympäri. Tuusulan rantatie on kiva kohde puolen päivän fillariretkelle. Emme kuitenkaan pysähtyneet Ainolassa tai Aleksis Kiven kuolinmökillä emmekä edes Halosenniemessä. Joku toinen kerta sitten. Nyt lähdimme pyöräretkelle, jonka pituus ylitti Annun entiset ennätykset. Ajaminen oli siis pääroolissa. Hiukan paluumatkaa pidentäen saimme mittariin 61 kilometriä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aurinko paistoi ja matka maittoi eilen Lahden Royal-pyöräilyssä.

Yli kolmesataa pyöräilijää starttasi pidemmälle eli 132 km matkalle. Menin mukaan vapaan vauhdin ryhmään, koska tiesin sen ottavan melkoisen spurtin heti paukusta. Näin saisin hyvää maksimikestävyystreeniä. Loppumatkan, ehkäpä puolivälistä, ajelisin sitten rennompaa lenkkivauhtia.

Tiukkaa menoa olikin tarjolla heti, kun vapaa vauhti alkoi. Viisitoista ensimmäistä kilometriä mentiin 45 km/h vauhtia eikä siitä paljoa pudotettu sen jälkeenkään.

Yllätyksekseni olin mukana pääjoukossa vielä kahden tunnin kohdalla, vaikka mittari näytti edelleen neljänkympin keskinopeutta.

Sen verran olin tutustunut reittiin etukäteen netissä, että tiesin 79 kilometrin kohdalla olevan pitkän ja raskaan mäen. Vähäinen treenini ja yli kymmenkiloinen pyöräni eivät olleet siihen hyvä yhdistelmä.

Hyvissä ajoin ennen mäkeä hain paikkani kärkiporukasta ja otin jonkin vetovuoronkin hyrrässä. Kun olin ylämäen alkaessa joukon etupäässä, ei haitannut, vaikka otin mäen varovaisesti ja putosin pikkuhiljaa porukan takaosaan. Jos olisin ollut jo valmiiksi hännillä, olisin tipahtanut porukasta kokonaan tai ainakin joutunut reuhtomaan ylös tosissani.

94 kilometrin kohdalla alkoi jojoliike eli pääjoukossa pysyminen muuttui väkinäiseksi yrittämiseksi. Oli siis aika höllätä. Ei ollut järkeä yrittää pysytellä väkisin kärkijoukossa, kun olin jo harjoitukseni saanut. Enempi pakottaminen olisi vain haitaksi.

Loppumatka meni rauhallisella vuorovedolla jyväskyläläisen Sepon kanssa. Täytyy sanoa, että kyllä kilometrit tuntuivat olennaisesti pidemmiltä, kun vauhti tippuu, kehossa kolottaa ja töitäkin pitää tehdä itse!

Kengätkin olivat niin tiukalla, että viimeisten kymmenien kilometrien aikana jalkaterät olivat turtana. Ei paljon auttanut, vaikka solkia löysäsi. Onneksi jo oli kokemusta, että tällaiset vaivat kuuluvat kuntoajoon ja hellittävät, kunhan maali koittaa.

Loppuaika 3.36:10 ( tuloslistassa 3.36:20) oli parikymmentä minuuttia parempi kuin olin ennakoinut. Tänä vuonna ajot ovat jääneet vähemmälle kuin aiempina vuosina, mutta yllättäen vauhti on parempi. Tähän treenin ja levon laatuun palaan vielä toisessa blogikirjoituksessa tarkemmin.

Illalla oli mukava käydä Annun kanssa pienellä ja kevyellä lenkillä lähiympäristössä. Aamulla saatoin herätä ja ruveta kirjoittamaan blogia ilman mitään kolotusta tai kramppia, joten nestetankkauskin onnistui Royalissa kohdilleen.

Ajokuva: Suberpolkijat / Vehmaan Nummi
Lisäys: Löytyi Youtube-video, jossa välittyy kivasti Lahden tunnelma, vaikka siinä onkin seurattu vähän leppoisampaa 32-ryhmää.

# data[].attributes.attachment_link.title
Royal Lahti 2013: aurinkoa, sykettä ja ajonautintoa

# data[].attributes.attachment_link.description
Aurinko paistoi ja matka maittoi eilen Lahden Royal-pyöräilyssä. Yli kolmesataa pyöräilijää starttasi pidemmälle eli 132 km matkalle. Menin mukaan vapaan vauhdin ryhmään, koska tiesin sen ottavan melkoisen spurtin heti paukusta. Näin saisin hyvää maksimikestävyystreeniä. Loppumatkan, ehkäpä puolivälistä, ajelisin sitten rennompaa lenkkivauhtia. Tiukkaa menoa olikin tarjolla heti, kun vapaa vauhti alkoi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vuelta Vantaan pitkää lenkkiä eli satasta ajoi noin 250 kuskia. Kärkikamppailu näytti olevan kahden tiimin kauppa:

1. Henri Järvinen (Visilla)

2. Lasse Huovilainen (ACT)

3. Olli Koski (Visilla)

4. Riku Vaahtera (ACT)

5. John Lawson (ACT)

6. Petri Rinkinen (ACT)

Oma ajoni kulki helposti ja sujuvasti ensimmäisen kierroksen. Toisella kierroksella odotin, että Palojoentien mäessä pitää olla valmis polkaisemaan tosissaan. Himmasin ja annoin sykkeen laskea, jotta jo hiukan huvenneet voimani riittäisivät varmasti.

Yllättäen porukka kuitenkin aloitti kirimisen jo edellisessä loivassa mäessä, ja hädin tuskin ehdin saada pääjoukon kiinni isoon mäkeen tultaessa. Mäen vielä pysyin mukana, mutta sen jälkeen ei ollut voimaa pitää samaa tahtia.

Meitä oli viitisentoista ajajaa, jotka yrittivät parin kilometrin ajan tavoittaa pääjoukon. Pääsimmekin muutaman kymmenen metrin päähän, mutta lopulta ei auttanut kuin ajaa omaa ajoa. Vauhti meinasi välillä hidastua aika lailla, mutta sain organisoitua joukon kärkeen hyrrän eli telaketjun, jolla tultiin lähes pääjoukon tahtiin maaliin.

2.32.24 satasen mittaisella kuntoajolla on oikein passeli aika. Neljänkympin keskivauhtia ajaminen on kuitenkin minulle edelleen aika uutta ja harvinaista herkkua. ( Linkki tuloslistaan)

Jos olisi parempi peruskunto, ei puolentoista tunnin jälkeen ehkä joutuisi niin limitille. Ei myöskään kannata mennä tekemään vetotöitä, jos alla on 9,9 kg painoinen krossari. Ja tärkein: jos olet limitillä, ole koko ajan valpas reagoimaan vauhdin muutoksiin.

Nuo kolme asiaa kuntoon, niin ensi vuonna pysyn kyllä pääjoukossa maaliin saakka.

Matkan varrella oli useita kuvaajia. Lisään tähän postaukseen linkkejä nettigallerioihin, kunhan niitä alkaa ilmestyä verkkoon.

# data[].attributes.attachment_link.description
Vuelta Vantaan pitkää lenkkiä eli satasta ajoi noin 250 kuskia. Kärkikamppailu näytti olevan kahden tiimin kauppa: Henri Järvinen (Visilla) Lasse Huovilainen (ACT) Olli Koski (Visilla) Riku Vaahtera (ACT) John Lawson (ACT) Petri Rinkinen (ACT) Oma ajoni kulki helposti ja sujuvasti ensimmäisen kierroksen. Toisella kierroksella odotin, että Palojoentien mäessä pitää olla valmis polkaisemaan tosissaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kaipasin vielä Satasen kuntoajon jälkeen pientä kenraaliharjoitusta ennen Tour de Helsinkiä. Sellainen löytyikin läheltä: Tallinnasta. Mikäpä sen mukavampaa kuin yhdistää viikonloppumatka ja pyöräkisa!

Varasimme matkan jo lauantaiaamuksi, paluu sunnuntai-iltana. Ajatuksena oli lauantain vietto rentoilun merkeissä Annun kanssa. Sunnuntaina sitten osallistuisimme molemmat Tallinna Rahvasõit -kuntoajoon, eri matkoilla tosin.

Rentoilu loppui lyhyeen, kun jo stadin Länsisatamassa meitä valistettiin autokaistan check-in-pisteellä, että Viroon ei ole asiaa ilman passia tai poliisin myöntämää virallista henkilökorttia.

Hepskukkuu vaan... olimme matkalla pelkät ajokortit mukana. Tai olisihan minulta löytynyt myös UCI:n lisenssikortti...

Onneksi olen jo lapsena oppinut, että puhumalla asiat selviävät. Niin siinä sitten kävi, että hirmuisten sakkouhkauksien saattelemana pääsimme kuin pääsimmekin laivaan. Pahin rasti siis ohitettu!

Hotellissa meille ei ollutkaan parisänkyä, vaan erilliset vuoteet, joita ei pystynyt siirtämään. Soitto respaan tuotti vaihtarina sviitin. Ei valittamista, kuten ei Savoy Boutique Hotelin palveluissa muutenkaan.

Kolmas pikkuylläri tuli vastaan, kun menimme Pikk Jalg -kadun varteen kuvaamaan lauantai-iltapäivällä ajettavan kriteriumkilpailun ajoa. Ei merkkiäkään kisasta, vaan tavanomaiset myyjät tauluineen ja tavaroineen tekivät kauppaa kuin aina ennenkin. Outo juttu - olinhan sentään aamulla tsekannut kisan kotisivut.

Jälkeenpäin kuulin, että kisa oli peruttu, koska reitti oli revitty auki tietöiden vuoksi ja koska osallistujia oli muutenkin odotettua vähemmän. Eipä tuo iso harmi ollut, mutta jäi kyllä kiinnostamaan miltä tämä "pohjoisen helvetti 2" olisi näyttänyt. Monelle olisi varmaan käynyt kuten temppupyöräilijälle, jota jututin renkaan paikkaamisen lomassa.

Sunnuntaina lähtöpaikalle pääsemiseksi riitti, että talutimme fillarit noin sata metriä Vapaudenaukiolle. Siellä oli muutama teltta ja pientä alkua kansanjuhlaksi. Tuli läheisesti mieleen toukokuinen Naisten kv. etappiajo Helsingin Kansalaistorilla.

Järjestäjät olivat hoitaneet esimerkillisesti kisaajien tavaroiden roudaamisen lähtöpaikalta kuuden kilometrin päässä sijaitsevalle maalipaikalle. Olikin helppoa jättää iso matkakassi odottamaan hotellille, ja järjestäjät toimittivat pyyhkeen ja vaihtovaatteet sisältävät nyssäkät perille maalipaikkana sijaitsevalle koululle.

Sen sijaan idea asettaa pyöräilijät ahtaaseen lähtökarsinaan osallistumisnumeron mukaan ei saa minulta kiitosta. Kaikkiaan osallistujia oli noin kahdeksansataa, joista puolet lähti 93 km pitkälle reitille.

Saattoajon aikana meitä oli monta, jotka pyrimme nousemaan lähemmäksi kärkeä. Eihän sinne tietenkään kaikki mahtuneet. Pian vapaan vauhdin alettua jouduinkin huomaamaan, että se oikea kärki oli jo irtaantunut meidän ryhmästämme.

Karsina on siis jaettava kuten monissa suomalaisissa kuntoajoissa: viitteellisen tavoitenopeuden mukaan.

Saattoajo tarjosi sitä tavanomaista pikkuhäröilyä, jota pitää osata lukea ja ennakoida. Noin kuuden kilometrin päässä koitti sitten vapaa vauhti.

Tallinna sijaitsee Harjun maakunnassa. Ainoat harjut taitavat sijaita vanhassakaupungissa, sillä koko reitti oli yhtä pohjanmaata. Piristyksenä matkan varrella oli kirimaaleja ja runsaasti kannustajia hurraamassa.

Virolainen versio mäkihatkasta on kuulemma yrittää irtiottoa sivuvastaisessa. Ajoin ryhmässä, jossa ei kuitenkaan irtiottoja juuri harrastettu. Eikä kyllä työntekoakaan. Aika vähän oli meitä, jotka pidimme vauhtia yllä. Tero ja minä, ryhmän suomalaiset, saimme kyllä selvästikin respektiä halkomalla tuulta ja näyttämällä varoitusmerkit säntillisesti.

En ole ollut toisessa kuntoajossa, jossa oltaisiin merkkien suhteen näin laiskoja. Sen vuoksi Tallinna Rahvasõitissa on oltava valppaana reitin ja ajokaverien suhteen.

Ajo sujui siististi ja melko tasaista kyytiä loppukilometreille saakka. Tietysti maalin läheisyys sai porukkaan hiukan lisää vauhtia. Eräässä tuplaristeyksessä oli hankala liikenteenjakaja heti oikealle kääntymisen jälkeen. Yksi ajaja ei saanut valittua ajolinjaansa tarpeeksi aikaisin, vaan joutui hyppäämään korokkeelle. Siinä vauhdissa ei hänellä sitten ollutkaan mitään tehtävissä, vaan törmäys korokkeen päädyssä olevaan liikennemerkkiin oli väistämätön.

Pyöräilijä pasautti poskensa tolpan ylempään liikennemerkkiin ja kaatui siitä selälleen ajoradalle edessäni. Onnistuin onneksi välttämään päälleajon. Mitenkähän mahtoi käydä takanani! Äänistä päätellen muutama kaatui, muttei siellä tainnut mitään megaluokan kasaa syntyä. Laittakaa kommenttia, jos on tarkempaa tietoa tapauksesta.

Viimeisillä kilometreillä vauhti hiukan kiihtyi. Arvelin, että vetotöistä laistaneet olivat säästäneet voimia loppukiriin. Tällaisia huhuja olin virolaisista kuntoajoista kuullut. Kun sitten innostuin painamaan vielä vähän lisää, yllättäen ei kukaan seurannutkaan ainakaan ihan lähituntumassa. Tästähän tietysti jäi voittajafiilis, kun oli jalkaa tulla oman ryhmän kärkikuskina!

Kokonaissijoitus pitkällä matkalla ei ollut mitenkään huippu: 151. Keskinopeus vapaan vauhdin osuudella oli kuitenkin parempi kuin odotin: Garminissa 38,4 km/h. Sykkeetkään eivät olleet ihan tapissa, vaikka vetotöitä tulikin tehtyä, joten ihan mukavalla mallilla kunto nyt on.

Myös Annun ajo sujui iloisissa merkeissä. Hänen ensimmäinen kuntoajonsa lyhyellä matkalla tuotti sijan 70 sekä fiiliksen onnistuneesta tapahtumasta.

Kuntoajon jälkeen pyörittelimme hotellille haukkaamaan välipalaa ja hakemaan kassin. Iltalaivalle pääsimme laivaan vähemmillä moitteilla kuin menomatkalla. Autokannella jouduimme vähän ikävään paikkaan, niin että Helsingin satamaan tullessa oli kestämistä pakokaasuissa ja helvetillisessä melussa.

Luksusta on, että oma lapsi karautti autolla satamaan hakemaan meidät. Sitä voisi sanoa kirsikaksi viikonlopun hyvän kakun päällä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vauhtia ja yllättäviä tilanteita Tallinnassa

# data[].attributes.attachment_link.description
Kaipasin vielä Satasen kuntoajon jälkeen pientä kenraaliharjoitusta ennen Tour de Helsinkiä. Sellainen löytyikin läheltä: Tallinnasta. Mikäpä sen mukavampaa kuin yhdistää viikonloppumatka ja pyöräkisa! Varasimme matkan jo lauantaiaamuksi, paluu sunnuntai-iltana. Ajatuksena oli lauantain vietto rentoilun merkeissä Annun kanssa. Sunnuntaina sitten osallistuisimme molemmat Tallinna Rahvasõit -kuntoajoon, eri matkoilla tosin.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Colnago WorldCup pääsi tänään ensimmäistä kertaa siihen hommaan, johon sen hankin: cyclocross-kisaan.

Sää suosi ja mukavaa ajoseuraa riitti kymmenittäin, kun kokoonnuimme iltapäivällä Herttoniemen puutarhapalstojen luo. Rhubarb oli laatinut HEL CX cupin avauskisaan 4,3 kilometrin mittaisen radan pitkin sänkisiä peltoja, metsäisiä polkuja ja mäkisiä ulkoiluteitä.

Tällaisella radalla on kiva aloittaa krossailu: ei liian teknistä, vaan vaihtelevaa, ajettavaa baanaa. Harrastusta helpotti tietysti huomattavasti se, että maasto oli kuivaa.

Vaikka olin ajanut tutustumiskierroksen, onnistuin eksymään ensimmäisellä kierroksella kahdesti ja kaatumaan kerran ojan ylityksessä. Tietystikin ojanpientareet ovat nokkosten suosimia kasvupaikkoja. Onneksi kisan adrenaliini auttoi unohtamaan pistelyt saman tien. Harmikseni edellä ajanut jono meni menojaan ojasta kömpiessäni.

Ennakointi, rytmi ja tasapaino. Siinä kolme asiaa, joissa toivon kehittyväni tänä syksynä roimasti.

Toisella kierroksella alkoi löytyä ajatusta vauhdin ja ajolinjan ennakoivasta valinnasta. Kolmannella kierroksella aloin oppia miten pikkuojat, kivet ja juurakot kannattaa kohdata. Alkeita etu- ja takapään hallittuihin kevennyksiinkin esimerkiksi juurakoiden yli ajettaessa oli havaittavissa.

Herttoniemen hyppyrimäen luona oli pieni mutta hilpeän äänekäs kannustajajoukko. Viimeisellä kierroksella en olisi jaksanut enää yrittää ylämäkeen ajoa, jos ei olisi tullut niin raikuvaa tukea.

Kärkiajajien teho ja tekniikka olivat ihailtavaa katsottavaa. Löysin itseni lopulta sijalta 17, jolla ei irronnut ensimmäistäkään cup-pistettä. Sen sijaan hiki tuli. Kun ei ollut osaamista, piti kompensoida kovilla sykkeillä - tehotreeni siis.

Eiköhän ero kärjen ja minun välillä ole hitusen kapeampi jo seuraavalla kerralla. Oli nimittäin niin hauska iltapäivä, että tätä täytyy saada lisää!

PS. Krossirenkaitteni kyljessä ei suinkaan lukenut 5.0-8.5 bar, vaan 50-85 psi (3.5-5.9 bar). Tuossa asteikossa on jo tolkkua.

Ajoin 3,5 barin paineilla. Muuten olisi ehkä voinut olla vähemmänkin, mutta muutaman kerran juuriin paukuttaessani olin tyytyväinen valintaan. Hiukan pienemmät paineet, ja seurauksena olisi voinut olla snakebite.

PS2. Löysin juuri netistä Toni Tiaisen albumin, jossa on liuta hyviä kuvia iltapäivältä kuten alla oleva.

# data[].attributes.attachment_link.title
HEL CX: Sanovat nokkosten olevan terveellisiä

# data[].attributes.attachment_link.description
Colnago WorldCup pääsi tänään ensimmäistä kertaa siihen hommaan, johon sen hankin: cyclocross-kisaan. Sää suosi ja mukavaa ajoseuraa riitti kymmenittäin, kun kokoonnuimme iltapäivällä Herttoniemen puutarhapalstojen luo. Rhubarb oli laatinut HEL CX cupin avauskisaan 4,3 kilometrin mittaisen radan pitkin sänkisiä peltoja, metsäisiä polkuja ja mäkisiä ulkoiluteitä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mutaa, vesisadetta ja sormet jäätävää kylmyyttä?

Nämä lajinomaiset olosuhteet ovat tänä syksynä pysyneet loitolla, kun HEL CX Cup on ehtinyt jo kolmanteen osakilpailuunsa.

Aurinko paistoi ja maasto oli kuivaa, kun ajoimme tänään Mustikkamaalla. Rhubarb oli taas kerran suunnitellut radan, joka erottelee ajokoirat puudeleista ja jolla jokainen sai sykkeet niin tappiin kuin vain pystyi.

Kun ohjaustankoon kiinnitetään kilpailunumero, tulee treeniin ihan eri tavalla virtaa. Omien fyysisten rajojen tavoittelu on tehokkainta, kun pää käskee pysymään edellä ajavan perässä ja kiristämään, ettei takana tuleva mene ohi.

Kieli pitkällä ja räkä poskella tuli ajettua taas kerran omien taitojen ja voimien äärirajoilla. Ylös-alas siksakkia menevillä poluilla ja hiekkapintaisilla kävelyteillä pysyn jo aika hyvin osaavampien vauhdissa. Sen sijaan kalliorintaukset ja vaikkapa uimarannan hiekassa juokseminen pyörä olalla tahmaavat vielä liikaa.

Onneksi keli oli hyvä. Sateella rata olisi ollut turhan tekninen. Kierroksen verran jäin taas kärjelle, mutta jostain syystä se ei tässä lajissa tunnu minua haittaavan. Pinnistin sen minkä näistä pohkeista voi ponnistaa, ja hyvää teki!

Linkitän lisää kuvia, kun niitä alkaa interverkkoon ilmestyä. Oletettavasti kalliopätkiltä ja hiekkarannalta on ihan hubaa kuvamateriaalia :)

# data[].attributes.attachment_link.title
HEL CX Mustikkamaalla: Aurinkoa mutapainin ystäville

# data[].attributes.attachment_link.description
Mutaa, vesisadetta ja sormet jäätävää kylmyyttä? Nämä lajinomaiset olosuhteet ovat tänä syksynä pysyneet loitolla, kun HEL CX Cup on ehtinyt jo kolmanteen osakilpailuunsa. Aurinko paistoi ja maasto oli kuivaa, kun ajoimme tänään Mustikkamaalla. Rhubarb oli taas kerran suunnitellut radan, joka erottelee ajokoirat puudeleista ja jolla jokainen sai sykkeet niin tappiin kuin vain pystyi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Neljä-viisi kilometriä Pristinan länsipuolella Kosovossa on Gërmian puisto, jonka portilla on pyörävuokraamo. Kun tänään jäi töiden jälkeen sopivasti aikaa, menin ja otin alleni maasturin kahden euron tuntihinnalla. Pyörät ovat aika surkeita luuskia, ja vasta kolmannen suostuin ottamaan vastaan.

Maauimalan takaa lähtee leveä ja suosittu polku. Se oli enimmäkseen puiden varjostamaa ja myös kävelijöiden suosiossa. Kovapohjaisena ja selväpiirteisenä se oli helppoa ajettavaa, ja alun tasaisemmat osuudet sujuivat fillarilla hyvin.

Kun jyrkkyys kasvoi yli seitsemääntoista prosenttiin, alkoivat ketjut luistaa rattailta. Myös vapaaratas petti. Piti siis palata muutama kilometri takaisin ja saada uusi peli alle. Sekään ei ollut juuri romurautaa parempi, mutta kun ne muutamat tärkeimmät vaihteet kestivät koeponnistuksen, vaihdoin siihen.

Aika paljon saa kavuta päästäkseen satakin metriä ylöspäin. Pitkiä mäkiä kuumassa ajettavaksi. Välillä jyrkkyyttä riitti sen verran, että hädin tuskin pysyin pystyssä. Lukkopolkimet olisivat olleet paikallaan. Kuitenkin aloin saada kiinni maastopyörän rytmiikasta ja painon jakamisesta, niin että ajosta tuli nautinto.

Jokunen kilometri lisää, ja ulkoilupolku yhdistyi tiehen. Alas olisi päässyt takaisin lähtöpisteeseen, mutta se jatkui onneksi hiekkatienä ylöspäin. Kyllä oli viime viikkojen sateet syöneet soraa, niin että välillä tuli lipsautettua parinkymmenen sentin syvyiseen ojaan. Onneksi nyt oli jo kuivaa.

Ensin nousin yhdelle kukkulalle ja pyörin hetken sen poluilla. Sitten näin toisen, jonka päällä oli radiomasto. Sinnekin siis olisi tie! Sen löydettyäni oli tarjolla melkoisen tasaista ja pitkää, ehkä kymmenen prosentin ylämäkeä.

Perille pääsy kruunasi koko reissun. Näkymät 1150 metrin korkeudelta olivat hienot, ja radioaseman teknikon kanssa tuli juteltua. Hän ei englantia ymmärtänyt, mutta saksalla pärjättiin, vaikka olen siinä yhtä huono kuin lainamaasturini omassa hommassaan.

Kyselin muun muassa sitä, ovatko puiden latvukset katkottu radiomaston signaalin parantamiseksi. Vastaus oli karu: serbien kranaatit ja Naton kasettipommit olivat kaataneet lähes koko metsän ja muutamia puuntorsoja oli enää pystyssä. Mäen harjalla kulkevalta polulta ei saanut astua pensaikkoon hengenvaaran uhalla. Konkreettinen muistutus siitä kuinka äskettäin oli sota runnellut maata.

Paluumatka oli tietysti helppo. Ei uskoisi, että menee kaksi tuntia ylös ja vain viisitoista minuuttia alas! Hieno retki, toivottavasti tällaisen ehtii vielä ottamaan uusiksi. Siinä puiston parkkipaikalla on myös toinen vuokraamo, noin sata metriä portilta alamäkeen. Täytyypä käydä katsomassa myös sen valikoima, jos palaan.

Garmin-mittarini näyttää saaneen siipeensä taannoisessa autokolarissa eikä se enää pysy päällä. Näin reittijälki tältä kiinnostavalta polulta taitaa jäädä mittarin salaisuudeksi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Neljä-viisi kilometriä Pristinan länsipuolella Kosovossa on Gërmian puisto, jonka portilla on pyörävuokraamo. Kun tänään jäi töiden jälkeen sopivasti aikaa, menin ja otin alleni maasturin kahden euron tuntihinnalla. Pyörät ovat aika surkeita luuskia, ja vasta kolmannen suostuin ottamaan vastaan. Maauimalan takaa lähtee leveä ja suosittu polku. Se oli enimmäkseen puiden varjostamaa ja myös kävelijöiden suosiossa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tänään vuokrasin fillarin siitä pienestä Gërmian parkkipaikalla olevasta kojusta nimeltä Urban Cycle. Sen pyörittäjä pitää maastureistaan selvästi parempaa huolta kuin edellisen kerran vuokraamossa, eikä edes passia tarvinnut jättää tuntemattomaan huostaan ajon ajaksi. Suosittelen siis tätä!

Asensimme mukana olleet omat lukkopolkimeni, joten jyrkemmätkin ylämäet sujuivat ilman viime kerran pysähdyksiä.

Ajoin jokseenkin saman reitin kuin viimeksi. Ensin Illyrian ulkoilupolun, sen jälkeen tietä ylös ja tienhaarasta oikealle jonkin matkaa. Sieltä näkyikin Prishtinan kaupunkin hyvin.

Ei ihme, että ulkosalla istuessa tietokoneen näppäimistö ja iPadin pinta käy tahmean pölyiseksi, kun hiilivoimala puhkuu saasteet laakson ylle. Paikalliset käyvätkin mielellään Gërmiassa raikkaamman ilman vuoksi.

Ylämäkeen mennessä sateen uurtamat railot tiessä eivät juuri haittaa, mutta alamäkeen pitää olla varovaisempi, varsinkin kun monissa pimeissä mutkissa valon ja varjon vaihtelut vaikeuttavat hahmottamista. Myös autoja on syytä varoa. Tulipa testattua jarruja yhdessä mutkassa. Jos vain suinkin viitsii, kypärää kannattaisi käyttää.

Radiomastomäeltä aukesi taas upeat näkymät. Tällä kertaa kiinnitin huomiota erityisesti rikki pommitettuun metsään. Räjähdykset olivat kaivaneet kymmenien metrien kuoppia, joita en ensimmäisellä kerralla pusikoitumisen vuoksi huomannut.

Puunrungot näyttivät leffalavasteilta. Rypälepommeilla pudotetut sirpaleammukset olivat puhkoneet ja lovenneet runkoja melkein tunnistamattomiksi.

Niin, ja vielä kerran: malttia alamäessä. Sitä, jota minulla ei oikein meinaa löytyä. Vaan olipa makea vauhdin ja vaaran tunne!

Kahden tunnin lenkki maksoi noin kahdeksan euroa: 3,50 € taksilla Gërmiaan, 4 euroa fillari ja 40 senttiä bussilla takaisin. Ei voi kalliiksi haukkua.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tänään vuokrasin fillarin siitä pienestä Gërmian parkkipaikalla olevasta kojusta nimeltä Urban Cycle. Sen pyörittäjä pitää maastureistaan selvästi parempaa huolta kuin edellisen kerran vuokraamossa, eikä edes passia tarvinnut jättää tuntemattomaan huostaan ajon ajaksi. Suosittelen siis tätä! Asensimme mukana olleet omat lukkopolkimeni, joten jyrkemmätkin ylämäet sujuivat ilman viime kerran pysähdyksiä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tour de Helsinki viettää kymmenvuotissynttäreitään tänään. Taas on yli kaksi tuhatta polkijaa lähdössä Velodromilta. Kärki ajaa kovan kisan, ja taaempana otetaan ehkä enemmän nautiskelun kannalta.

Tapahtumasta striimataan selostettu livelähetys. Järjestäjien mukaan tarkoitus on seurata yhtä lailla kisatilannetta kuin koko kuntoajotapahtumaakin. Upotin striimin tähän postaukseen, joten voit seurata sitä tästä tai tapahtuman Youtube-kanavalla.

Vielä eilen mietin pitkään lähtisinkö mukaan. TdH:ssa on aina mahtava tunnelma, ja 25-ryhmät olisivat tarvinneet lisää vetäjiä. Päätin kuitenkin noudattaa omaa Teneriffalle valmistautumisen suunnitelmaa, ja ajaa reipastahtisemman HePo-lenkin.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tour de Helsinki viettää kymmenvuotissynttäreitään tänään. Taas on yli kaksi tuhatta polkijaa lähdössä Velodromilta. Kärki ajaa kovan kisan, ja taaempana otetaan ehkä enemmän nautiskelun kannalta. Tapahtumasta striimataan selostettu livelähetys. Järjestäjien mukaan tarkoitus on seurata yhtä lailla kisatilannetta kuin koko kuntoajotapahtumaakin. Upotin striimin tähän postaukseen, joten voit seurata sitä tästä tai tapahtuman Youtube-kanavalla.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nurmijärvi on oivallista seutua pyöräkisoja ja kuntoajoja ajatellen. Mäkeä ja mutkaa riittää, ja toisaalta liikennettä on vain vähän.

Klaukkalan ympäriajo on uusi tapahtuma, joka tarjosi tänään kisaa tai kuntoilua (valinnan mukaan) 88 kilometrin verran. Ehkä hiukan yli puolet 40-50 osallistujasta lähti tavoittelemaan hyvää sijoitusta kilpailussa, ja noin puolet polkemaan tasaisempaa tahtia keskinopeusryhmiin.

Taivas sulki neljä päivää auki olleet hanansa onneksi hiukan ennen lähtöä. Tuuli kuitenkin puhalsi edelleen, ja se teki kisasta mäkisellä reitillä raskaan.

Ajonuotit olivat vapaan vauhdin porukassa IBD Cyclingin käsialaa. Heti startista ammuttiin liikkeelle varsin kovaa. Oma pumppuni hakkasi heti ensimmäiset kymmenen kilometriä keskimäärin 87 % maksimisykkeistä, ja vasta Jokipellontiellä pääsin puhaltamaan vähän rauhallisemmin.

IBD:n Niki Birling pääsi yllättävän helposti hatkaan. Sen jälkeen heidän tiiminsä tietysti pyrki vain kontrolloimaan mahdollisia irtiottoja.

Pääjoukko pysyi varsin yhtenäisenä ensimmäiset 40 kilometriä. Sen jälkeen matkan rasitukset ja tuuli pirstoivat porukan hiukan yllättäen Nummenpääntiellä ja Lopentiellä, jotka kuitenkin olivat reitin tasaisimpia osuuksia.

Huomasin olevani mukana kahdeksan ajajan muodostamassa pääjoukon rippeissä. Ajaminen alkoi käydä työlääksi, ja päätin vain koittaa roikkua ryhmässä maaliin saakka.

Ojakkalantien mäet menivät jojona jonon hännillä, ja lopulta Klaukkalan Metsäkylässä tutut selät alkoivat loitota.

Raastavaa! Vaikkakin hitaasti niin kuitenkin vääjäämättömästi ero alkaa kasvaa. Jäljellä ei ollut kuin 18 kilometriä, mutta kun suurin osa siitä tuli poljettua yksin, jäin lopulta pääjoukosta kolmisen minuuttia.

Ihmeen raskaalta meno tuntui siihen nähden, että keskinopeus oli vaatimattomasti karvan alle 35 km/h. Mutta kivaa oli joka tapauksessa! Klaukkalan ympäriajo oli minulle juuri sopivan iso urakka. Sykemittari kertoo lahjomattomasti, että enempään ei nyt olisi ollut rahkeita.

Niki ajoi soolona voittoon, ja IBD Cycling vei muutkin mitalisijat. Naisten ykkönen oli pääjoukossa maaliin ajanut Elina Koskela.

Klaukkalan ympäriajon järjestäjän debyytti onnistui hyvin. Vaikka matka on lyhyehkö, reitin vaativuus kompensoi. Liikenteenohjaajat hoitivat hommansa hyvin, ja osoittivat kisaajille oikean menosuunnan.

Joitain pieniä alkukankeuksia järjestelyissä oli, mutta uskoisin tapahtuman olevan ensi vuonna ihan kokeneempienkin kuntoajojen veroinen. Kannattaa muistaa tämä ajo ensi vuoden kalenteria suunnitellessa.

Jari Birlingin kuvia Klaukkalan ympäriajosta

# data[].attributes.attachment_link.title
Pieni mutta pippurinen Klaukkalan ympäriajo

# data[].attributes.attachment_link.description
Nurmijärvi on oivallista seutua pyöräkisoja ja kuntoajoja ajatellen. Mäkeä ja mutkaa riittää, ja toisaalta liikennettä on vain vähän. Klaukkalan ympäriajo on uusi tapahtuma, joka tarjosi tänään kisaa tai kuntoilua (valinnan mukaan) 88 kilometrin verran. Ehkä hiukan yli puolet 40-50 osallistujasta lähti tavoittelemaan hyvää sijoitusta kilpailussa, ja noin puolet polkemaan tasaisempaa tahtia keskinopeusryhmiin.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kun olin jo maaliskuussa GoExpossa ilmoittautunut, olihan se ajettava tänään: Pirkan Pyöräily, 217 kilometriä Tampereen pohjoispuolen teitä.

Ilmoittauduin varhain keväällä siksi, että Pirkka asetti minulle tavoitteen ja pikku pakon treenata. Tämän tehtävän se täyttikin verraten hyvin. Tavoite nimittäin sai minut harjoittelemaan sen verran tehokkaasti, että jos en olisi jo maksanut Pirkkaa hyvissä ajoin, olisin mennyt Porvooseen, jossa ajettiin tänään kategoria 3:n kisa.

Nousin ylös varttia vaille neljä. Kun herättelin starttimoottoria kotipihalla puoli viideltä, oli jo ihan valoisaa.

Seitsemältä Hakametsän hallilla oli jo täysi hyörinä. Tuuli hiukan viilensi, mutta päivällä olisi jo ihan lämmin. Irtolahkeet ja -puntit sekä ajoliivi mahtuisivat paidan takataskuihin, kun alkaisi tulla kuuma.

Tasainen fillaristien virta vei kohti Rantaväylän tunnelia, jota pirkanpolkijat pääsisivät ajamaan, vaikka se muuten onkin vielä suljettu.

Tiedän aika hyvin miten minun tulee valmistautua suorituksiin. Yhdessä asiassa meinaan aina ampua itseäni nilkkaan: ajaminen maistuu, enkä malta levätä ennen kisoja tai kuntoajoja.

Perjantaina pidin välipäivän, ja syystä. Kahden kerroksen portaiden nousu sai tuskanhien nousemaan, ja sohvalla istuminenkin tuntui kiristävänä kipuna jaloissa.

Lauantaina ulkoilin hyvin kevyesti. Se on ennenkin tepsinyt siinä vaiheessa, kun on jo hyvää vauhtia palautumassa. Puolisen tuntia ajoa, sykkeet PK1:n alarajalla tai jopa reilusti alle kuten nyt. Kevyttä venyttelyä pari-kolme kertaa päivässä.

Olin varannut paikan 34 km/h keskinopeusryhmään. Nämä porukat on muodostettu niin, että järjestäjien eli Kaupin Kanuunoiden aktiivit hoitavat vetoringin ja muut ajavat ns. aurinkokannella perässä. Toisin sanoen pitkän jonon kärjessä vauhtia sääteli pieni vetoporukka, ja me muut parijonotimme kampia tasaisesti pyöritellen. Minä tuppaan kuolemaan tylsyyteen sellaisessa ajossa.

Hämeenkyrössä pidimme ensimmäisen parin minuutin tauon. Siinä pulloja täyttäessä tuli puheeksi, että voisin liittyä vetäjien koplaan. Olin vähän arkaillut vetohalujeni kanssa, kun en tiennyt ovatko jalat edes siinä kunnossa, että pääsisin maaliin saakka.

Erinomainen päätös mennä mukaan kärkeen! Kahdeksan miehen nopea telaketju pyöri kohtalaisen hyvin, ja intensiteetin vaihtelu teki harjoituksesta tietysti tehokkaamman. Ajoon tuli mielekkyyttä ja fokusta.

Tänä vuonna keli oli kohdillaan. Pohjoistuuli kiusasi hiukan ensimmäiset 130 kilometriä, mutta kun tietää viimevuotisen sään, ei nyt ollut mitään valittamista. Loppumatkasta vauhti hiukan taisi nousta, kun oli mukavasti myötäistä. Aurinkokin paistoi niin, että oli melkein kuuma.

Reittijälki löytyy Stravasta. Jos ensi vuonna kunto on samalla tasolla kuin nyt, niin voisin kylläkin valita 36-ryhmän.

Kun reitit ovat kauniita, tiestön kunto kelvollinen, ja ajaminenkin on siistiä, voin kyllä suositella Pirkkaa kenelle tahansa, joka kaipaa kuntoajohaasteita. Eihän siellä edes tarvitse välttämättä parisatasta ajaa, vaan voi valita Klassikon (134 km) tai Pirkan Pyhän (40 km).

Ainoa miinusmerkintä omassa lokikirjassani tuli siitä, että lyhyemmän matkan ajajat ovat reitin loppupuolella loputon ohiteltavien jono. Kun nopea porukka tulee alamäkeä parijonossa 60 km/h, ja tien laidassa etenee niin ikään parijonossa rauhallisempia pyöräilijöitä 20 km/h, on riski onnettomuuksille iso.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kun olin jo maaliskuussa GoExpossa ilmoittautunut, olihan se ajettava tänään: Pirkan Pyöräily, 217 kilometriä Tampereen pohjoispuolen teitä. Ilmoittauduin varhain keväällä siksi, että Pirkka asetti minulle tavoitteen ja pikku pakon treenata. Tämän tehtävän se täyttikin verraten hyvin. Tavoite nimittäin sai minut harjoittelemaan sen verran tehokkaasti, että jos en olisi jo maksanut Pirkkaa hyvissä ajoin, olisin mennyt Porvooseen, jossa ajettiin tänään kategoria 3:n kisa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Before telling you about our awesome Sunday morning ride, I want to write down my notion of cycling in Vilnius to fulfill the errand of those retrieving facts in rather a hurry.

An office hipster cruising his Vanmoof over the bridge to work, in some of the new glossy skyscrapers. A woman in her forties grabbing a citybike to reach easily her destination wherever it is.

There are a lot of bike lanes in the city center, and in many places the cyclists are separated from the pedestrians, which means safer and faster riding. Also, people really paid attention to the traffic lights obediently. And yet another thing pro cycling culture compared to Helsinki: riders use bike lights more in Vilnius.

As many of the roads are paved with cobblestone (or with more modern stone block pavement) and there are a lot of holes and bumps, one should take a bike with wide tyres. The road surfaces and traffic environment, and partly the driving style is not so developed than in Helsinki. So, one must pay attention to what is happening around.

I rented a bike from Velotakas. Even if one has the address A. Stulginskio 5, it's easy to be left wondering where it is hiding. Go inside the West Express travel agency and ask staff - it's there.

As I wanted to have fenders and a rather big frame, their only option was a hybrid. It sufficed for easy riding in the city, and it was good enough even for my leisurely Saturday ride. If you do hills or slippery trails, you need at least better tyres with raised lugs that provide grip on loose soil.

After two and half conference days, I was free to ride some hours on Saturday. I decided to follow the "Belmontas" Strava ride found here. It was a bit difficult to trace, so I stayed more on the roads. As skies cleared and sun came out, I spent an hour at Belmontas taking photos, like the one of the fountain.

It is a picturesque place: old mill buildings, a river with rapids / small falls, hiking paths, restaurants etc. Reminds me a lot of Gërmia Park in Pristina, Kosovo.

In the afternoon we went there with my wife and our dog. The nature and the scenery are definitely worth visiting. The restaurants of the "Leisure and Entertainment Center" maybe not so much.

The best part of my Vilnius rides was still ahead. Avitalis, the owner of the bike rental, messaged me if I wanted to participate their group ride on Sunday. Sure I wanted!

At eight in the morning we gathered in front of the office. Avitalis gave me a real Scott 29er equipped with tyres suitable for serious trail-marking.

We rode about the same 'hoods as I did on Saturday, but now we spent a lot more time on forest trails. Twisting, turning, up, down. Resting on scenic hills... It was absolute fun!

Avitalis had chosen a rather easy trail. No roots, rocks, nor slippery slabs of rock as it usually is back at home. Some uphills, where all but Avitalis himself started to breathe audibly :)

Velotakas has the attitude right. Avitalis had checked out Strava to see where I had been riding, and he saw that I hadn't visited the great scenic Pūčkorių atodanga, the steep hill where the first photo of this entry is taken. So, he decided to lead us there. The picture shows how perfect timing we had with the morning mist.

Only a 1.5 hour ride but provided great plenty fun stuff, like a half day journey. Definitely recommended activity for a leisure Sunday!

Three points on cycling in Vilnius

1. Vilnius is so compact that you can do your sightseeing or commuting by bike

2. Velotakas and Avitalis take care of you. If you have the opportunity, go to their MTB tours

3. Go East. Belmontas and surrounding woods offer nice scenery and trails that even a road cyclist can manage

# data[].attributes.attachment_link.description
Before telling you about our awesome Sunday morning ride, I want to write down my notion of cycling in Vilnius to fulfill the errand of those retrieving facts in rather a hurry. An office hipster cruising his Vanmoof over the bridge to work, in some of the new glossy skyscrapers.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
My first fixie is actually a double duty fixie / singlespeed bike. I wasn't nowhere near of buying such a bulky souvenir, but things happen.

I'm in Magdeburg on a short work trip. On the first afternoon I rode on a hotel rent bike and encountered Radmitte, an excellent bike shop.

To put it short, I'm a happy Pure Fix Papa owner now. It wasn't cheap here (469 €) but I wanted to have it right in this instance. I'll ride it here for a day, and they'll ship it to Finland after me.

I had a short test ride on four different bikes. Two felt particularly suitable. If I'd do track racing on Velodromi, Fuji Feather with road/aero handlebar would've been better. But this one is for leisure rides, so a more upright riding position is better.

Surely the possibility to switch the rear wheel around is handy. A singlespeed with a free wheel gives you the option not to pedal all the time the bike is moving.

The picture is taken on the Hubbrücke.

# data[].attributes.attachment_link.description
My first fixie is actually a double duty fixie / singlespeed bike. I wasn't nowhere near of buying such a bulky souvenir, but things happen. I'm in Magdeburg on a short work trip. On the first afternoon I rode on a hotel rent bike and encountered Radmitte, an excellent bike shop.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Eteläkärjen ajot alkaa Tammisaaresta ja kiertää 120 kilometriä Raaseporin teitä. 94 km pysyin pääjoukossa. Viimeiset kymmenen kilometriä piti ajaa varovasti kramppioireiden vuoksi. Aika tarkalleen tavoitteiden mukainen suoritus.

# data[].attributes.attachment_link.description
Eteläkärjen ajot alkaa Tammisaaresta ja kiertää 120 kilometriä Raaseporin teitä. 94 km pysyin pääjoukossa. Viimeiset kymmenen kilometriä piti ajaa varovasti kramppioireiden vuoksi. Aika tarkalleen tavoitteiden mukainen suoritus.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hyvä reissu Vakka-Suomeen: Perjantaina tein Turussa kaupat Cervélo P2 -rungosta (kiitos Matille) ja lauantaina osallistuin Uudessakaupungissa Röret Runt -pyöräilyyn (kiitos toiselle Matille). Suosittelen tätä tapahtumaa!

Röret Runt is a fancy indoor cycling event on a training track. If we just had a similar facility near my city!

# data[].attributes.attachment_link.description
Hyvä reissu Vakka-Suomeen: Perjantaina tein Turussa kaupat Cervélo P2 -rungosta (kiitos Matille) ja lauantaina osallistuin Uudessakaupungissa Röret Runt -pyöräilyyn (kiitos toiselle Matille). Suosittelen tätä tapahtumaa! Röret Runt is a fancy indoor cycling event on a training track. If we just had a similar facility near my city!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bioracer Evoc GP:n kolmoskategorian kisa onnistui tänään toivotusti. Sää oli hieno, reitti mahtava, ja kuskikin ihan hereillä. Join tarpeeksi, en tehnyt tyhmiä virheitä ja sain Rinnekodin mäessä sellaisia maksimivetoja, joilla olen taas vahvempi ensi kerralla.

# data[].attributes.attachment_link.description
Bioracer Evoc GP:n kolmoskategorian kisa onnistui tänään toivotusti. Sää oli hieno, reitti mahtava, ja kuskikin ihan hereillä. Join tarpeeksi, en tehnyt tyhmiä virheitä ja sain Rinnekodin mäessä sellaisia maksimivetoja, joilla olen taas vahvempi ensi kerralla.

# data[].attributes.location_name
Ahvenisto Race Circuit, Poltinahontie, Hämeenlinna, Suomi

# data[].attributes.headline
Ahvenisto Race Circuit, Poltinahontie, Hämeenlinna, Suomi

# data[].attributes.subject
Ahvenisto Race Circuit, Poltinahontie, Hämeenlinna, Suomi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Year by year I'm more and more reluctant to execute the hard training sessions.

Year by year I need more rest days. And if I'm doing less than before, what I really have to maintain is the intensity, and leave some junk miles aside.

My way of getting some high intensity training is to go racing.

In a race I really have the motivation to go all out. Nowadays, I rarely reach similar power or heart rate on my own.

Ahvenisto Race Circuit is the most hilly car race track in Finland. Several times a year there are bicycle races, too. Last weekend I took part in Ahvenisto GP (see Strava).

The track doesn't suit me at all. There is a lot of climbing to do, and the main ascend is up to 15%. Then again, if I wasn't racing I wouldn't find the motivation to do similar uphill repeats - and particularly to maintain high HR between climbs.

Here's how my GoPro saw the race:

Still photos shot at Ahvenisto: Mikko Rantanen

# data[].attributes.attachment_link.title
Racing as part of training: Ahvenisto GP

# data[].attributes.attachment_link.description
Year by year I'm more and more reluctant to execute the hard training sessions. Year by year I need more rest days. And if I'm doing less than before, what I really have to maintain is the intensity, and leave some junk miles aside. My way of getting some high intensity training is to go racing.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Everyone does it: on an city bike, foldable eBike, cargo bike with kids or goods. Cycling in the Netherlands is the most common form of daily transport.

"Build it, and they will come" -approach changed the car-centred transportation policies. The new planning ideology began improving the cycling infrastructure in the 70's - leading to a steadily rising amount of cyclist year after year. (See Wikipedia for current numbers.)

Bike lanes that are separated from other traffic and in many cases one-way; protected intersections with informative bike traffic lights; parking garages at railway stations... you name it. Now they have it all that the other countries are only planning.

True, some of the romantic and hipsteric air may be gone with the wind when cycling has become mainstream. In order to keep traffic flowing smooth, no fiddling around is accepted. I found this myself, eg. when I was stopping to take a photo at the wrong side of the bike lane.

Anyway, I learned to ride there in an instant and enjoyed every bit of it. On urban bike highways, on Oude Postweg in beech forest. Below's a short video on this after-work ride around Utrecht.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Build it, and they will come!" Cycling as the most common form of daily transport

# data[].attributes.attachment_link.description
Everyone does it: on an city bike, foldable eBike, cargo bike with kids or goods. Cycling in the Netherlands is the most common form of daily transport. "Build it, and they will come" -approach changed the car-centred transportation policies.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gran Canaria has a lot in common with Tenerife where I rode in 2015. Perfect weather to escape the beginning of the Northern winter. Great scenery and plentiful climbing to do. A lot of other riders too - a bit like in Zwift but here everything is real!

Then again, it seems that this place is quite different from the neighboring island. Whereas the Tenerife climbs are more steady, it is more variation here. There I was happy with my compact crankset and 11-28 cassette. Here I'd be a lot happier with a 11-32 in the rear.

The video below is about my ride yesterday, making a round trip from Maspalomas clockwise to Ayacata and back.

I'll give more detailed recommendations as I get more experience on riding here.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gran Canaria: first taste of the mountains

# data[].attributes.attachment_link.description
Gran Canaria has a lot in common with Tenerife where I rode in 2015. Perfect weather to escape the beginning of the Northern winter. Great scenery and plentiful climbing to do. A lot of other riders too - a bit like in Zwift but here everything is real!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I heard on Monday that there is Gran Canaria Bike Week going on. Got the opportunity to take part in Escalada Pico de las Nieves.

They say there are two climbs that are harder than the others on this island: VOTT and Nieves from Ingenio. The event took place on the latter.

There's no soundtrack on this lengthy video in order to emphasize the solitary and repetitive nature of pushing the pedals focusing only to my own effort.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gran Canaria Bike Week: Pico de las Nieves climb

# data[].attributes.attachment_link.description
I heard on Monday that there is Gran Canaria Bike Week going on. Got the opportunity to take part in Escalada Pico de las Nieves. They say there are two climbs that are harder than the others on this island: VOTT and Nieves from Ingenio. The event took place on the latter.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aiemmissa postauksissa on juttua parista pidemmästä reitistä Gran Canarialla. Tässä muutama tärppi lyhyemmiksi lenkeiksi Maspalomasista.

GC-500 kulkee pitkin saaren etelärannikkoa. Maspalomasista länteen se tarjoaa kivaa semihelppoa baanaa kumpuilevassa maastossa meren välkehtiessä vieressä.

Rantatiellä kertyy mukavat 60 km polkemalla Maspalomasista Moganiin ja takaisin. Lenkkiä voi varioida vaikkapa pistäytymällä kahvilla Las Filipinasissa.

Jos on jalkaa ja maittia nousta mäkiä, niin esimerkiksi GC-505:n nousu Soriaan tai GC-605:ttä Moganista ylös ovat todella upeita pätkiä. Näistä saa helposti myös yhdisteltyä lenkin. Tosin osa välipätkästä on varsin jyrkkää ja myös huonopintaista.

Maspalomasista pääsee pohjoiseen GC-60:tä. Jos on jalkaa, niin vaikka Pico de las Nievesille saakka. Kuitenkin jo Fatagaan polkemalla saa kunnollisen lenkin aikaiseksi ilman että täytyy ihan eeppisiin mittoihin asti mäkeä nousta. Tosin takaisinpäin etelään mäki ennen näköalatasannetta on aika vaativa.

Tästä saa hiukan pidemmän version jatkamalla San Bartolome de Tirajanaan ja kääntymällä sen kulmilla oikealle. Siitä on aika selkeää lasketella GC-65:ttä Vecindarioon.

Maspalomasista johtaa kiva pikkutie Ayagauresiin ja takaisin (GC-503/504). Matkaa kertyy 30 kilometriä ja mäkeä on noustavana jokunen sata metriä. Reitti on hiukan helpompi kiertää myötäpäivään.

Rantatie GC-500 Maspalomasista itään kohti lentokenttää ja Teldeä on varsin tasaista, joskin ehkä hiukan tylsää ja suoraa. Muutenkin itäpuoli on sotkuista ja tylsää, ehkäpä El Burreron rantakylää lukuun ottamatta.

Kaikkiaan puolentoista viikon aikana tuli ajettua 9 päivänä noin 35 tuntia. Tuona aikana nousumetrejä kertyi 15000 ja ajokilometrejä 800.

Reittijälkiä:

# data[].attributes.attachment_link.title
Maspalomas ja puolen päivän maantielenkit

# data[].attributes.attachment_link.description
Aiemmissa postauksissa on juttua parista pidemmästä reitistä Gran Canarialla. Tässä muutama tärppi lyhyemmiksi lenkeiksi Maspalomasista. GC-500 kulkee pitkin saaren etelärannikkoa. Maspalomasista länteen se tarjoaa kivaa semihelppoa baanaa kumpuilevassa maastossa meren välkehtiessä vieressä. Rantatiellä kertyy mukavat 60 km polkemalla Maspalomasista Moganiin ja takaisin. Lenkkiä voi varioida vaikkapa pistäytymällä kahvilla Las Filipinasissa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1.

I'm reaching Shangri-La, the earthly paradise, and about to meet El Dorado, the Golden Chief there.

I've been walking quite a bit on the difficult pockmarked pavements of Chișinău, the capital of Moldova. Afternoon rush hour when old cars exhaust their smell in queues and push the pedal whenever there is an open lane. I'm checking the direction every here and there, and finally see the lake.

By the lake is Velove, a bike rental. I started to scout for a bicycle already back at home in Finland. I will be working here rather often and don't want to go insane.

I was expecting a bike shop but find a container renting cheap velos for people to ride around the lake path.

I've received pictures and a bid of 130 euro. Unfortunately they have only mountain bikes to sell but roads are bad here, so a road bike may not be as good choice as I dreamed.

The Chief is not there but another guy. We haven't got a common language except Google Translator. With its help we communicate a bit, wait for the Chief who never arrives, and finally I get a bike for a test ride.

BTwin Rockrider is an entry level MTB. I had gotten the impression when messaging with the Chief that they are serviced and in a good condition. He may be the Golden Chief but his way to get the Gold mean raw business. The drive train is in poor condition and tyres bald. No way I could expect this bike to take the miles of a day's ride. Don't want to stop because of a mechanical in the middle of nowhere. 130 de euro pentru asta este prea mult.

I get the Chief on the phone and he says that I may find what I'm looking for at Velopoint. I open the map app and it shows that the shop is nearby, only 2 km to walk. There, then.

I was about to miss Velopoint when walking by it the first time. Luckily my conciousness registered those several bikes on the pavement and I started to look around. That garage door opening was actually the boutique I came for!

The mechanic there was quick to get his own phone and reply on his Google translator. First he was like they only rent but then he realized a business opportunity and started to go through his selection.

He found an urban unisex bike that looked big enough for my long legs. It turned out to have too short seat post in order to get the saddle high enough. I felt lucky as otherwise I would have considered this not-so-suitable vehicle.

3.

I had searched 999.md - a local graigslist - already before leaving home and found an old Bianchi road bike for sale. I hadn't heard anything from the seller during my first day in Moldova but now, sitting on a street bar terrace opposite to Velopoint, sipping a beer, I got a message from him.

He was ready to sell and at home. Welcome! Ok, I will walk there, albeit it's on the other side of the city.

Without my jacket, the heavy camera bag with my laptop and all it'd been easier but finally I reached the address which seemed to be at Spitalul Clinic al Ministerului Sănătăţii. Quite odd to like at a hospital address. I waited there for a moment, texting him that I've arrived. Phone battery running out.

I needed my phone also to find my way back to the hotel, so after five minutes I left. Almost at the hotel door I got a message from him. I suggested him to take a short ride to my hotel but he said it's not possible to ride that bike.

Very well. How on earth did you think I could ride it, then? No deal.

Candidate #4 was a BTwin Riverside 500 bike in good condition. A knowledgeable guy with whom I messaged quite a lot and arranged a meeting for next evening. He'd come to the hotel.

Looking strong now! Next afternoon it started to rain. In the evening he texted that he was downtown taking shelter from rain for a moment. We decided he'll come when/if rain stops. And indeed it did stop quite soon.

I waited for two hours and messaged him. Another two hours and he replied: "I sell it today, sorry"

I felt like the medieval Templars or their German counterpart Parsifal in their search for the Holy grail.

5.

Back to 999.md which felt now even more familiar than my favourite tv show.

I found a cyclocross bike for sale. That's actually a great combination of an endurance road bike and of MTB resistance to punctures. An entry level one, Boardman CX Comp, and a bit on the more expensive side. Anyways the best combination so far.

In the middle of the night we chatted quite a while with the seller and he was ok to come downtown to the Triuph Arch next day at noon.

He did come and he did deliver.

It's got only Shimano Sora group set and tank-heavy wheels but the seller had taken good care of the bike. Brakes were non-existent but maybe it was due to entry-level disc brakes and rainy weather.

It's a deal! Indiana Jones found the lost Ark! I found the bike, and I'm able to ride from now on every time I visit Moldova in this project which will take place rather often. With some brake adjustment it's now ready for my whole-Saturday ride to the countryside and some neighbouring city.

# data[].attributes.attachment_link.description
1. I'm reaching Shangri-La, the earthly paradise, and about to meet El Dorado, the Golden Chief there. I've been walking quite a bit on the difficult pockmarked pavements of Chișinău, the capital of Moldova. Afternoon rush hour when old cars exhaust their smell in queues and push the pedal whenever there is an open lane.

# data[].attributes.location_name
Chihsingtan Beach [Taiwan Tourist Shuttle], Xincheng Township, Hualien County, Taiwan 971

# data[].attributes.headline
Chihsingtan Beach [Taiwan Tourist Shuttle], Xincheng Township, Hualien County, Taiwan 971

# data[].attributes.subject
Chihsingtan Beach [Taiwan Tourist Shuttle], Xincheng Township, Hualien County, Taiwan 971

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
It was great to have a GoPro Hero Session 4 attached. I love to relive my Taiwan KOM Challenge ride, and it conveys what to expect to any of you who consider taking part next year. Above is the standard version. If you'd like to watch it while riding your indoor trainer, check out this version.

Oh yes, I do recommend! At least for me it offered just the right challenge and drama. Up to the Gas Station (2400m) I managed to ride reasonably well. After that the last 10 km was insane, and I was sure that I won't make it. Against all odds, I found myself riding it all the way to the finish.

Here's my ride in Strava.

Taiwan is a great country to bike. Taiwanese are polite and they are used to cyclists both in the countryside and in cities like downtown Taipei. 300 peaks reaching 3k is a treat I can only dream of here at home.

The Parkview Hotel in Hualien offered spacious rooms and the race organizers had put up an inspirational welcome party.

In this picture Scott Ellinger is presenting the big guns like Emma Pooley and Vincenzo Nibali (both to win next day), Cadel Evans, and the GCN duo Matt & Simon.

Even at the start line in the morning, 5.30 am, they had a show on stage to boost the moods and to wake us up. I bet many of us had had only few hours' sleep.

It's fascinating how people felt like belonging to one family. We encouraged each other, and felt we were sharing the burden - and the precious goal of finishing. When I was completely bonking just 100 metres from the Finish, some amazing people were ready to give me a push to get me going again.

Greetings to my great companion in the van going back to Hualien: Scott, Kerry, and Brian!

# data[].attributes.attachment_link.description
It was great to have a GoPro Hero Session 4 attached. I love to relive my Taiwan KOM Challenge ride, and it conveys what to expect to any of you who consider taking part next year. Above is the standard version. If you'd like to watch it while riding your indoor trainer, check out this version.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Taiwan KOM Challenge was an insane effort for a non-racing cyclist from the flatland. I wasn't able to follow my plan and started falling behind gradually. The 85 km of pure climbing was very hard. On sections of 18, 22, and up to 28% I had to walk and push the bike. Also, rear tyre kept on emptying and my Lezyne pump got into action several times.

After 70 km I knew that the broomwagon would pick me sooner or later as I wouldn't make it before 1 o'clock when they'd close the Finish. For the last 5 km I just hoped they'd let me ride all the way.

To my surprise I managed to avoid the broomwagon and the Finish was still open when I hit it 1.20 pm. The medal earned feels great!

More on this epic challenge next week when I'll be back in Finland and can edit video clips and transfer Strava data.

# data[].attributes.attachment_link.description
Taiwan KOM Challenge was an insane effort for a non-racing cyclist from the flatland. I wasn't able to follow my plan and started falling behind gradually. The 85 km of pure climbing was very hard. On sections of 18, 22, and up to 28% I had to walk and push the bike.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Viikonloppuna vuokrasin Saariselällä maastopyörän. Ajoin lauantaina Kiilopäälle ja sunnuntaina Kuukkelilammelle. Upeita maisemia ja tunturipuroja, pitkiä ja vaativia mäkiä, helppoa hiekkatietä mutta myös teknisempää kivikkoa ja puroja. Mahtava laji, eikä juuri upeampia puitteita voisi toivoa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Viikonloppuna vuokrasin Saariselällä maastopyörän. Ajoin lauantaina Kiilopäälle ja sunnuntaina Kuukkelilammelle. Upeita maisemia ja tunturipuroja, pitkiä ja vaativia mäkiä, helppoa hiekkatietä mutta myös teknisempää kivikkoa ja puroja. Mahtava laji, eikä juuri upeampia puitteita voisi toivoa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vätternrundan 2010 oli vaativa mutta varsin onnistunut reissu. Tässä raportissa voi olla hyödyllisiä vinkkejä omaan kuntoajoon valmistautuville.

Laadin itselleni touko-kesäkuuksi yhdeksän viikon kunto-ohjelman, jolla tavoittelin Vätternin kiertoa alle kymmenessä tunnissa. Ohjelma (ja toteutuneet kilometrit) löytyy tästä HePon kuntoajokurssilla pitämäni esityksen diasarjasta.

Alkukevään valmistautuminen Vätternrundaniin sujui melko kehnosti. Maaliskuussa kilometrejä kertyi reilut sata, enkä tullut liikkuneeksi muutenkaan. Huhtikuukin jäi reiluun neljäänsataan. Lähdin Vätterniin vähemmillä harjoituskilometreillä kuin toissa vuonna. Noinkohan valmistautuminen riittäisi kymmenen tunnin alitukseen, kun viimeksi aika oli 11:28?
Ajattele lihasta ennen kuin lähdet pihasta
Kunto-ohjelmani perustui 15 %:n viikoittaiseen ajomäärän lisäykseen. Kuitenkin arkielämä toi harjoitteluun melkoisesti vaihtelua. Ajoittain harjoittelumäärien ja tehojen kasvu oli melko rajua: yhdellä viikolla 174 km, seuraavalla 345 km...

Nivelet, jänteet ja lihakset rupesivat välillä vihoittelemaan. Toisinaan tarvittiin tulehduskipugeeliäkin, mutta tärkein paikkojen kunnossapitäjä oli jokapäiväinen venyttely. Hampaatkin olen ruvennut pesemään oudoissa takareisiä ja pakaroita venyttävissä asennoissa.

Suurimman osan matkasta satoi. Loistava ratkaisu lihaskramppien ehkäisyyn kylmässä ja sateessa oli IcePower Hot -lämpögeeli. Levitin sitä akillesjänteestä nivusiin, ja olisi ollut hyvä pistää pakaroihinkin.
Älyä systeemiin
Omassa lähtöryhmässäni klo 02:14 oli vain yksi pyöräilijä, joka lähti liikkeelle samaa tahtia kuin minä. Alku olikin melko rankkaa, kun vastasimme vuorotellen vauhdinjaosta ensimmäiset 50-60 kilometriä. Sen jälkeen takaamme tuli nopeampi porukka, jonka kanssa ajoimme seuraavat viisikymppiä. Kovempikaan vauhti ei tunnu pahalta, kun piikkipaikkaa on jakamassa 4-6 pyöräilijää.

Parin aktiivisen pyöräilyvuoden aikana olen pikku hiljaa oppinut kuuntelemaan tuntemuksiani ja analysoimaan ajoani.

Olin ajatellut pitää tauot 80, 140 ja 230 kilometrin paikkeilla. Kun mukana kuitenkin oli riittävästi evästä ja neljä juomapulloa, ei kannattanut turhaan jäädä huilailemaan, vaan jatkaa hyvissä ajoporukoissa taukopaikkojen ohi. Loppujen lopuksi ei sitten tarvinnut pysähtyä kuin Fagerhultissa 140 km:n kohdalla. Siellä pari mukia mustikkasoppaa ja muutama banaaninpala tekivät ihmeitä.

Pyöräily vaatii lihasten lisäksi aivotyötä. Ajoporukkaa ja reittiä, mutta myös omaa kehoa kannattaa analysoida jatkuvasti. Kun huomasin kantapäiden putoavan, korjasin nilkkojen asentoa. Kun rupesi tekemään tiukkaa Jönköpingin jälkeisissä isoissa mäissä, huomasin puristavani ohjaustankoa - ja otteen löysentäminen auttoi heti. Myös hengitykseen on tärkeä kiinnittää huomiota. Tasainen ja syvä, erityisesti syvään uloshengitykseen keskittyvä hapenotto takaa lihasten optimaalisen työskentelyn.

Parinsadan kilometrin kohdalla alkoi tuntua, että palleaa kivistää ja pelkäsin sen kramppaavan. Vauhti oli tuossa vaiheessa ollut jo pitkään neljän-viidenkympin välillä. Mietin miten jaksaisin sinnitellä porukan mukana. Mielestäni hengitin oikein. Huomasin kuitenkin, että ajoasento oli muuttunut, ja poljin selkä köyryssä. Suoristin selkää, niin että pysyin kuitenkin matalassa ajoasennossa. Näin pallea sai lisätilaa, ja keskittymällä syvähengitykseen jaksoin seuraavaan alamäkiosuuteen, jossa sain riittävästi lepoa. Pienikin lepojakso auttaa pysymään porukassa ja valmistautumaan vetovuoroon.
Nyt perkele ajat!
Bovikenissä eli 230 km kohdilla oli selvää, että pääsisin tavoitteeseeni, vaikka pitäisinkin vielä tauon. Kun ei tarvinnut pysähtyä, rupesi mielessä siintämään "sub9" eli yhdeksän tunnin alitus. Fagerhultin jälkeen olin päässyt mukaan noin kymmenen kuskin nopeaan junaan, jonka valtaosa ajoi yhdessä aina 280 kilometriin saakka. Tuolloin kolme kuskia irtaantui, minä jäin yksin neljänneksi ja loput jonnekin taakse.

Tällaisessa tilanteessa tsemppihenki latistuu ja lihakset tuntuvat aivan puulta. Tiesin, että yhdeksän tunnin alitus tulee olemaan minuuteista kiinni. Ei auttanut kuin katsoa nopeusmittaria ja käskeä jalat jauhamaan kolmeakymppiä. Kovempi vauhti olisi ollut liikaa, vähempi ei olisi riittänyt.

Onneksi sain vielä vetoapua minua ohittamaan lähteneeltä kuskilta. Pari kilometriä hänen peesissään palautti taistelutahdon. Piiskasin itseäni, että nyt perkele ajat etkä itke. Kun sitten vähitellen sain jalat taas pyörittämään neljääkymppiä, oli vauhdissa helppo pysyä. Tuntui kuin olisin länkkärien postivankkurihevonen, jota muistutetaan tasaisin väliajoin raipalla pysymään vauhdissa. Kun työhön ja tuskaan tottui, se rupesi tuntumaan suorastaan hyvälle.

Maali sijaitsi Motalan rantabulevardilla. Vilkaisin vielä kelloa rantaan johtavan tien alamäessä. Aikaa oli riittävästi - tein kuin teinkin sen mitä en olisi uskonut! Pelkäsinhän nimittäin, että tällä harjoittelumäärällä kymmenenkin tunnin alitus jäisi haaveeksi. Nyt ajaksi kirjattiin 8:56.

Olin ottanut reissuun sekä pehmeämmän hiilikuitu-Bianchin että jäykempi alumiini-Cervélon. Vielä iltapäivällä ennen lähtöä ajoin molemmilla testilenkkiä pohtien kumman ottaisin. Päädyin kiertämään Vätternrundanin tällä kertaa Cervélolla. Se toimi hyvin eikä puuduttanut paikkoja.

Kalusto: runko Cervélo Soloist Team (sama kuin S1), satula Selle Italia SLR, osasarjat Shimano Ultegra, kiekot Shimano RS80, renkaat Michelin Pro3race/Pro3grip, huolto Tikkurilan Ajomies

# data[].attributes.attachment_link.description
Vätternrundan 2010 oli vaativa mutta varsin onnistunut reissu. Tässä raportissa voi olla hyödyllisiä vinkkejä omaan kuntoajoon valmistautuville. Laadin itselleni touko-kesäkuuksi yhdeksän viikon kunto-ohjelman, jolla tavoittelin Vätternin kiertoa alle kymmenessä tunnissa. Ohjelma (ja toteutuneet kilometrit) löytyy tästä HePon kuntoajokurssilla pitämäni esityksen diasarjasta. Alkukevään valmistautuminen Vätternrundaniin sujui melko kehnosti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I'm back from Romania where I was to meet the guys I wrote in the previous entry on Thursday afternoon in the city of Iasi.

There were some changes in my schedule, and as I couldn't reach him by my phone nor had I access to the net for more than a couple of minutes on Tuesday, I could only throw him a hasty email hoping it'll reach him and the change I suggested was ok for him.

Luckily, he and two of his friends arrived at the school gate where I was waiting. I got Lulu's #1 bike, a nice mtb. The weather was cloudy and windy, but happily not raining.

We rode towards the Botanical Garden, and continued north. Just outside the city was a property lived by stray dogs that barked madly and run after everyone passing by - including non-armoured bikers. Nowhere have I seen so many homeless dogs as in Romania!

We proceeded rapidly, as the route was mainly downhill and we had tailwind. Soon we were in a little forest where they use to have competitions. A very suitable place for that with all those paths (hard and muddy) and up/downslopes.

Coming back was a bit more difficult. I haven't gotten used to long uphills in my hometown Helsinki like these guys. It was good exercise, though.

Back in the city I took some photos while riding, but as the traffic is not very predictable there, I almost ended over the board when a truck came to a sudden halt and turned in front of me.

A nice two hour's ride in all. In my next entry I must tell you what happened when I asked for advice on finding a bike shop from a nice girl leaning on a bike in Bucharest - and how I ended up in a private party.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cycling in Romania - what a way to meet people!

# data[].attributes.attachment_link.description
I'm back from Romania where I was to meet the guys I wrote in the previous entry on Thursday afternoon in the city of Iasi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I flew to Kosovo to work there for three weeks in June. I took my Cannondale CaadX with me in order to do some riding too. As the box exceeded the measurements, I couldn't get it to the cabin with me.

Of course I was a bit afraid of the handling by Turkish Airlines and the airport staff. I removed pedals, saddle and saddlepost, wheels, turned handlebar sideways, and placed them with the frame in the box. I left the derailleur to its place and put an additional layer of cardboard to protect it.

The bike arrived in Prishtina in good condition. Turkish takes 30 € / flight, so it's 60 € to Prishtina via Istanbul.

On the Eastern side of the capital is the Gërmia park. The locals go there a lot to hike and to run. It's also a great place to ride a mountain bike. At the gate there are some basic MTBs for rent, 1-2 € / hour. (See entry Paluu Gërmiaan)

So, this year I had my own bike with me - but I had forgotten to change gearset for steep climbs. I planned to stay on roads, and the first kilometres to and in Gërmia were only 5-6% on average, but after the restaurants it steepened to 10% and soon even harder. 46-36 chainrings in front and 11-25 cassette weren't very useful.

I thought I knew the route from last summer. Eventually, however, when the road made a tight right hand turn (at the water post), I thought it was the wrong direction. Instead, I continued straight ahead on the gravel road which ended soon. After that I decided to ascend a path continuing up to the hill.

After a while the path started to dissolve and the hill got even steeper. I was in the unridable forest.

I started to walk my way towards the top of the hill carrying my bike. It sort of didn't look like a smart move. Very steep, hard to walk. Not only mosqitoes, flys and bees, but particularly unexploded cassette bombs and mines are reasons for not going into the woods in Kosovo.

So, if there is no path, don't go. After half an hour of sweaty progress uphill I stopped and found out that Google Maps does show your location offline also in Kosovo. It was such a relief to notice that the road was only a hundred meters away.

Road, finally!

So, it's a nice 9-10 km ride from downtown hotels to the end of the tarmac road. From Taukbashçe park, 250m elevation gain on asphalt. When the surfaced course ends, proceed only if you and your bike are fit for steep (15-20%) gravel roads and paths. Otherwise, that's the place to turn back and enjoy the free ride downhill.

On the top of the highest hill there is a radio mast, some 500-600 metres above the city. After that, first some scenic gravel roads, and then narrow and steep paths down, all the way to the lake Badovcit.

On the Southern side of the lake there is a nice restaurant Villa Valboni. The road from the lake via Graçanicë to Pristina is perfect to ride.

ON MY SECOND RIDE in Prishtina I skipped Gërmia altogether and headed to the lake, riding first south, then to Graçanicë, and then to the eastern end of the lake.

The bit along Nekibe Kelmendi is somewhat hilly (up to 16%), but otherwise very rideable. After that it's easy, particularly along the lake shore.

I recorded this second ride with my Garmin Edge 500 and uploaded the data to Strava. Thus I learned that local cyclists have made the lakeside part of the road as a Strava segment.

This ride gave me the 5th position in Badovci TT roster. I hope that one day I can go back there and challenge Tollga Kerveshi's time.

PS. This entry is dedicated to Tim, a sports editor from Seattle, who was at the same time riding around the Southern Finland. I hope you'll write about your journey, too!

# data[].attributes.attachment_link.title
Nice routes and impossible woods in Prishtina, Kosovo

# data[].attributes.attachment_link.description
I flew to Kosovo to work there for three weeks in June. I took my Cannondale CaadX with me in order to do some riding too. As the box exceeded the measurements, I couldn't get it to the cabin with me. Of course I was a bit afraid of the handling by Turkish Airlines and the airport staff.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rugova is a stunning mountain area in the North-West Kosovo some two hours drive from the capital Prishtina. It takes only five minutes by car or ten by bike to reach its opening from the city of Pejë (Peç).

There are great possibilities for outdoor action in Rugova: hiking (eg. Via Ferrata), skiing, climbing, cave visiting, (mtb) cycling. I noticed a visitor info kiosk on the way to the canyon, and they seem to rent some sort of bikes.

The Rugova road goes from Pejë to the ski resort / hotel Magra Austria in the village of Bogë. It takes 30 km, and the road ascends from 550m to 1350m. There are no particularly steep sections, 12% being the maximum. Usually very steady 4-6%.

The first part is very scenic. Gradually the canyon opens up to a valley. Midway, there are several places to stop by. I had coffee in Motel Hani which has also cheap meals on their menu.

All of the main road is tarmac. If you want to make an excursion to a side road, like I did having found the sign saying "Amphitheatre", you might end up doing a difficult gravel road, like in this case up to 20% elevation gain. The sign says something like 700m to the Amphitheatre but having ridden that I was only half way.

Taking a side road can be well worth it to get an even more stunning view on the mountains and the valley. If I had had more time and better equipment, hiking to the Kugishtë lakes south from the road would have been nice. ( see map) Map and satellite images of the Amphitheatre area reveal interesting roads, or carriage rides, up to the top of the hills. Next time I might rent a MTB to ride around there.

A cyclocross bike like my CaadX with cx tyres is very suitable on the main road. Even slick tyres would do there. If I had lighter gears, riding would have been smoother. Then again, stopping for taking photos every now and then gave me a good excuse to take it easy.

Reach Magra Austria hotel/restaurant at the very end of the road, and you know it'll be easy downhill all the way back. Have some pasta there first.

I rented a car in Prishtina and drove to Pejë Hotel Dukagjini on Friday, and rode most of Saturday along Rugova valley. On Sunday I visited the Great Canyon Cave System with my guide Mr. Mentor. It was more climbing than walking inside the mountain, as this was not a cave open and eased for tourist use. Very majestic place and an experience I'll remember long!

See also: https://en.wikivoyage.org/wiki/Peja

# data[].attributes.attachment_link.title
Rugova Canyon: Outdoor Mecca not widely known outside Kosovo

# data[].attributes.attachment_link.description
Rugova is a stunning mountain area in the North-West Kosovo some two hours drive from the capital Prishtina. It takes only five minutes by car or ten by bike to reach its opening from the city of Pejë (Peç). There are great possibilities for outdoor action in Rugova: hiking (eg.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
3,800 metres of portico, a covered walkway, connects the city of Bologna and the hilltop sanctuary Madonna di San Luca. We as cyclists are interested on the latter half of it.

That translates as 1,900 painful and rewarding metres from Via Saragozza upwards. That's where Il Giro stage 1 (individual time trial) took place last May, and that's also where I started the climb by bike today.

It's stunning to ride a climb that you've seen the pros do on world tour, and that you've raced as a trainer simulation in Zwift as well.

Sorry - I'm getting carried away. This article was to be about road biking in the area. Bologna is not a one-hit wonder. Let's rewind a bit.

Weather statistics say October here is 15-20° but I've been blessed with 20-24° and sunny skies. Birds that left Finland two months ago keep on singing here.

I didn't have the option to take my own bike with me. velocerental.com seems to have good bikes but is a bit on the expensive side. As a budget option I rented a Bianchi Via Nirone 7 (Shimano 105, triple 50/42/30, cassette 11-25. Ambrosio Evolution wheels and Marathon Plus tyres have a considerable say on the weight issue) from bikeinbo.com.

Everyone seems to be on the move on bicicletta in Bologna. No matter whether it's city, mtb, or road, no matter the age - everybody rides. Roads are in good condition and car drivers are alert and polite. The infrastructure for cycling is not so developed but it doesn't play a major role for a road cyclist outside town.

Along Via Jussi to the foot of the Apennines

I happened to find one particularly popular cycling route right away. Via Carlo Jussi (SP36) takes you from South-East corner of the city to Farneto and Botteghino di Zocca.

Initially, we drove to Parco dei Gessi in Farneto in order to hike with the dogs and possibly see the Grotta del Farneto.

We did hike a bit on the steep slippery paths, and on our way up we saw plenty of cyclists on their MTBs coming down. Luckily we managed to rescue our small doggies. Also, I paid attention to the number of riders on SP36.

So, my first ride was on the very SP36 to Zena (Strava: BO - Zena - BO). I took a wrong turn in the city so I had some interesting additional VAM in Ponticella first. Then, I made the long, steady 2% climb/false flat to Zena, came back to Botteghiro di Zocca and from there the 2km long 6% uphill (plus 2-3 km a bit easier) towards Pianoro. After that it was mostly 1-2% downhill to the outskirts of the city in San Ruffillo.

For the second ride the plan was there: same, same but more (Strava: BO - Barbarolo - BO). This time I kept on riding the rest of the road from Zena to the T-crossing where I turned right to Barbarolo.

Zena is only on 210 m altitude, and the T-crossing at Fornace di Zena is on 260 m. Now, there was a more demanding climb of 5 km / 300 VAM towards Barbarolo. After that some up and down, and finally after Livergnano it's mostly happy descending.

For the third ride I still wanted to do some more of the same (Strava: BO - Loiano - BO). This time I turned left at the end of SP36 T crossing. That gave me a 13 km uphill (550 VAM) to Loiano. It was only 14 km longer than the last one, and 180 VAM more but the Relative Effort based on HR was more than the two previous rides together.

As such these kinds of rides on these roads fulfilled the basic strategy for an end-of-season/start-of-winter ride: long warm-up riding getting gradually harder, then the hard part (uphill), and the rest is easy home-coming.

San Luca Sanctuary and other punchy climbs in South / South-West

There are three parts on the Madonna di San Luca climb: for the first, the road goes on the right hand side of the portico and is sort of rideable (gradient under 12%). I even could take my phone out of the pocket to take some photos. Also, I saw that people walking the portico were watching our efforts keenly, almost cheering at us cyclists.

Then you take the first gate to continue on the left hand side of the portico. Now it really starts to hurt: my Garmin showed 18-20% for longer than I dared to think. I just kept on focusing to keep the bike moving. These gears were not enough here. For a glance I saw myself reaching max HR but then I had to put all my effort on the pedaling again.

After the second gate you go to the right side of the portico again. This is the easiest part, under 10%. Then again, you're exhausted already. For me the first thought was to avoid dying but soon as there were only a few hundred metres left, I even managed to do something like a sprint finish. I even catched some riders in front of me.

That must have been one of the hardest efforts I've done. I steered to the side of the street to get my breath back. Sipping water, five minutes passed and my Garmin Edge 520 went to sleep.

When I was to continue, Garmin didn't wake up but after two forced restarts. Oh sh#¿t! Now I don't know my max HR, nor whether I did it faster or slower IRL than in Zwift.

That is one thing that Garmin has never gotten right: make your software damn foolproof reliable.

After the Sanctuary it's undulating to La Ghiacciaia and Pianoro. The climbs are short and punchy, many times over 10%, up to 20%. So, this is very different riding than the three rides along SP36. Only from Pianoro back to the city it is very similar, although I took SP58 instead of SP65.

Such an understanding wife and such tolerable Bichon Bolognese dogs that allowed me to take 4x half day for riding on family vacation :)

In short

+ the cycling culture is there

+ great selection of different kinds of roads to ride

+ not so hot as in Central / Southern Italy but warm enough
+ found this vintage S.C. Veterani Bolognesi jersey from Mauri Bikes

- a bit difficult to reach from Finland (nearest direct flights to Milano)

- rent bikes on the expensive side

# data[].attributes.attachment_link.description
3,800 metres of portico, a covered walkway, connects the city of Bologna and the hilltop sanctuary Madonna di San Luca. We as cyclists are interested on the latter half of it. That translates as 1,900 painful and rewarding metres from Via Saragozza upwards.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Firenzen jälkeen on tullut istuttua satulassa kotimaassakin. Sinä aikana on tullut maisteltua pyöräilynautinnon kahta erilaista puolta.

Tänään kävin Hämeenlinnassa junalla. Pikkusiirtymät kaupunkifillarilla. Tulin hyvälle tuulelle jo heti ensi metreillä, kun otin pyörän ja ajoin Tikkurilan asemalle. Hämeenlinnassa jatkoin asemalta kokoushotelliin. Huomattavasti mukavampaa kuin ajaa koko reissu autolla tai ottaa bussi junan jatkoksi. Hyötyliikuntaa, josta tulee hyvä fiilis!

Eilinen harrastajaporukan maantielenkki Vantaankoskelta Nurmijärvelle ja siitä länteen tarjosi setin sitä endorfiinia, jonka vain urheilu antaa: fyysisten ja psyykkisten rajojen löytämisen ja ehkä ylittämisenkin kautta tulevaa minäpystyvyyden buustia. Neljä vapaan vauhdin kiripätkää teki lenkistä intervallitreenin. Niinpä sainkin sykkeet aivan maksimiin saakka Metsäkyläntiellä tultaessa Palojoelle. Enkä turhaan, sillä Strava merkkasi minulle pätkän KOMin.

Myös viime viikolla kävin Hämeenlinnassa pyörällä, sillä kertaa koko matkan edestakaisin. Se reissu yhdisti oivallisesti hyötyliikunnan ja urheilun. 111 kilometriä suuntaansa oli hiukan yläkanttiin tässä vaiheessa kevättä, mutta eipä kunto kasva, ellei koko ajan haasta itseään tekemään hiukan enemmän tai tehokkaammin. Suosittelen tietä 290 paitsi reitin, niin varsinkin Hikiän Ajomiehen vuoksi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Firenzen jälkeen on tullut istuttua satulassa kotimaassakin. Sinä aikana on tullut maisteltua pyöräilynautinnon kahta erilaista puolta. Tänään kävin Hämeenlinnassa junalla. Pikkusiirtymät kaupunkifillarilla. Tulin hyvälle tuulelle jo heti ensi metreillä, kun otin pyörän ja ajoin Tikkurilan asemalle. Hämeenlinnassa jatkoin asemalta kokoushotelliin. Huomattavasti mukavampaa kuin ajaa koko reissu autolla tai ottaa bussi junan jatkoksi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I visited two bike shops in Florence and I can recommend both.

Tuscany Cycle
Via Ghibellina 133

I rented my bike from Tuscany Cycle. They've got various kinds of biciclette, and prior to my trip we agreed on a road Bianchi with Shimano 105 group set for 40€/day. Doing business with them by email was easy.

At the shop I noticed that their Bianchi is too small, but they corrected the mishap elegantly by adjusting me a Colnago C50 instead. A very pleasant surprise, particularly as the wheels were Mavic Cosmic Carbone.

As i knew my bike measurements it didn't take long to fix the bici. Changing SPD-SL pedals, turning the stem upside down to the ordinary lower angle, etc... friendly and skillful service, nothing to complain about.

Their price for a Bianchi with a 105 group set is 40€ / day. I paid 20 € in advance. Keep in mind that they want to have your passport or a big deposit sum as a means to ensure that you'll bring the bike back.

Tuscany Cycle arrange organized rides in the Chianti region. It seems those are quite leisurely. Check them out if you prefer to do it in modo disinvolto.

PS. Thanks for the tip to the nice ristorante, it was well worth too!

You recognize The-Bike-Shop wherever you are. In Helsinki it is Velosport. In Florence, it is Florence By Bike.

It looks modest and small-scale from the street, but the shop continues further inwards and expands sideways and is actually quite big.

There's everything from Brooks saddles and singlespeed bikes to carbon racers, as well as jerseys and other gear. What a place to get some souvenirs!

I bought a set of Tuscany bibs & jersey, and l'Italia short sleeve jersey plus a jacket. The Chianti Classico riding cap was given to me for free as my 50th birthday present.

FBB rents bikes too. For road cycling they offer Wilier GTS for 46 € / day. As it has basic Shimano wheels, even the medium size bike weighs about 9 kg. If you can get a C50 with carbon wheels for 40€, it's a no-brainer to turn to Tuscany Cycle. Then again, most likely I have been exceptionally lucky.

# data[].attributes.attachment_link.description
I visited two bike shops in Florence and I can recommend both. Tuscany Cycle Via Ghibellina 133 I rented my bike from Tuscany Cycle. They've got various kinds of biciclette, and prior to my trip we agreed on a road Bianchi with Shimano 105 group set for 40€/day.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
If you want to both ride and see the picturesque town of Florence, you have to plan your days carefully. Luckily it is a compact city, so it's possible to do some 2-3 hour riding and still spend most of the day sightseeing the marvels of the Florentine renaissance of Northern Italy.

I did only three morning rides, but found some ideas worth sharing. The next post will be about the bike shops and rentals I visited.

Fiesole: two very different caterings

First and foremost: the road to Fiesole and northwards to Olmo and beyond is interesting and easy to reach from the city. Just follow the bus 7 route from Piazzale San Marco.

The climb from San Domenico to Fiesole is very famous among local road cyclists. On Sunday morning I encountered at least a hundred other road cyclists doing the Fiesole climb, both local and tourist group rides taking place.

The fame is not only because of the highly recommendable road, but also of its recent history. There are still painted names like Sagan and Formolo visible on the tarmac, as the UCI road world championships were here in 2013.

The climb is only 4.5 km and 5-6% steep ( see this onboard video for vital stats). So, it might be a good idea to do it a couple of times, either right away, or as the last treat before cruising back to the city as I did on both mornings when returning southwards.

As it is a rather steady climb, 8% maximum, it's nice even if you've got 53-39 in front and 11-25 in rear like my Colnago C50.

If you want to find pain quickly, you'll find it waiting very near. 2-3 km after Fiesole turn North-East towards Villa San Clemente.

The wall-steep parts are short, and with the right setup possibly not anything to write home about. But for me and particularly with 39-25 as the shortest, sections reaching 19% were almost impossible. I had to repeat myself "Use the force, Luke!"

On one 16% climb a mountain bike rider came behind and stayed by my side for a while. Beating only 90% HRmax, I was able to discuss with him. He was heading to the forest paths along the ridge.

The reason I didn't feel beaten when he accelerated again and left me in the dust was that he had just brought his new e-assisted bike from Germany.

On the second morning I took the bigger SP54 towards Montereggi and Olmo (not related to Olmo Biciclette). The moderately undulating hills and easy, rideable curves offer a pleasant ride. Scenery is nice and air is clean. Tarmac is in good condition and the traffic is light.

The road ascends some 100-150 metres along the 10 km or so to Olmo. After the crossing just North of Olmo it is downhill no matter where you head at: back the same road (like I did), the valley road SS302 to Florence or, some more riding North to Borgo San Lorenzo and Lago di Bilancino.

What a wonderful feeling it is to ride fast! Even a modest negative gradient helps a lot. Be careful, though - the cars drive fast too. Even though people in Tuscany seem to be well aware of cyclists and give way politely, not all the rides end happily.

South: the Chianti region

Every morning I left at 6.30 and took 2-3 hours for riding. In the beginning of April it was only 12 degrees and a bit dim in that early hour, but as soon as the sun arose, it was warmer. Traffic-wise it was a sane time to ride in and out of the city.

Both rides towards Fiesole were lovely. The third towards South was a mixed bag.

It's only 100 metres up from the Arno river along Viale Michelangelo to the Piazzale Michelangelo to watch the sunrise. After that, Viale Galileo and Viale Macchiavelli offer a fine winding road down.

I think it'd be better to turn left after Viale Galileo, in the crossing where the sign says "Siena". Now Viale Macchiavelli took me back to the busy city.

Thus it ended up being more a relaxed off-training day ride than anything else. Maybe that was a smart move after all, as I felt all the daytime walking all over Filorence and Pisa in my legs.

If you are doing longer, like whole-day rides, the Chianti region South to Florence must be a great place. Most of the local granfondos seem to be ridden there.

Next post will share ideas on where to rent a road bike and where to find all the absolutely necessary gear.

# data[].attributes.attachment_link.title
Firenze and Toscana: roads and hills made for cycling

# data[].attributes.attachment_link.description
If you want to both ride and see the picturesque town of Florence, you have to plan your days carefully. Luckily it is a compact city, so it's possible to do some 2-3 hour riding and still spend most of the day sightseeing the marvels of the Florentine renaissance of Northern Italy.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
An e-bike was the tool today when I wanted to ride a bit around Potenza, reason being that there were no other kinds of bicycles available. I decided to put it to a test: how useful would it be for touring on a hilly terrain? How would I feel on a motorised bicycle for the first time?

When you start pedaling and the Bosch Active Line system is turned on, it assists you to generate speed. I found that handy in uphill starts.

Surely, this sin-heavy Staiger Sinus BC20 has to stay on paved roads. That was also my intention, but soon after leaving the highway shoulder I found myself on paths ridden only with 4x4 vehicles and tractors.

I did find back to the roads, for a while. It was hilly and I switched between Eco, Tour, and Sports modes. Very smoothly the motor responded. It also reacted to my gear shifting, assisting more with shorter gears. I felt it working like magic. I had to take several looks on my Garmin Edge 520 that showed gradients of 9-13%. I hardly felt any uphill there.

That is definitely the best part of an e-bike: uphills are flattened and you don't have to reach your HRmax or lactate level at all.

I took a short video on one nice 9% segment. Right after the video I realized I was lost. Half an hour later I knew where I was heading at but that place was all too off-road for cycling with a heavy touring bike.

I spare you from the photos taken in the worst places. It suffices to say that I had to walk the bike every now and then, and I even fell off on one particularly steep downhill paved with loose rocks.

# data[].attributes.attachment_link.title
eBike testing: Is it the perfect touring bike?

# data[].attributes.attachment_link.description
An e-bike was the tool today when I wanted to ride a bit around Potenza, reason being that there were no other kinds of bicycles available. I decided to put it to a test: how useful would it be for touring on a hilly terrain?

# data[].attributes.location_name
Vietri sul Mare, Salernon maakunta, Italia

# data[].attributes.headline
Vietri sul Mare, Salernon maakunta, Italia

# data[].attributes.subject
Vietri sul Mare, Salernon maakunta, Italia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The road between Maiori and Salerno suits ordinary training even better than those I rode the days before. The climbs are shorter, the road doesn't go above 200 metres, and there are not that much villages as to the West. No wonder that I saw a lot of cyclists, mainly local, doing their dance on the wheels.

# data[].attributes.attachment_link.description
The road between Maiori and Salerno suits ordinary training even better than those I rode the days before. The climbs are shorter, the road doesn't go above 200 metres, and there are not that much villages as to the West. No wonder that I saw a lot of cyclists, mainly local, doing their dance on the wheels.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sorrento peninsula has great roads for riding: from modest climbs on coastal roads to hard ones if you go to the mountains, fairly good surface, and on a workday only modest traffic.

I had planned to stay on the peninsula. Instead, I went also to mount Vesuvius. For that I had to ride in city traffic for 38 km, which wasn't very pleasing. Then again, 1000 vertical metres on an ave 9% climb is something you might call a challenge you can't miss. ( see Strava)

The weather was pleasing. 16-20 °C on sea level (0-200 metres) was enough to have a taste of summer, but not too much climbing-wise. On the top of Vesuvius it was 8 °C - actually it was ideal for cooling down the overcooking body.

From Furore to San Michele there is a picturesque 5 km serpentine road segment. It's only 5 % average, so it's also very rideable.

At the top of the serpentine, there is a roadside vista spot with a memorial plate for Il Campionissimo, Fausto Coppi. There I met half a dozen local elderly cyclists who were taking a well-deserved break.

From Agerola to Castelammare there is a whopping 14 km descent. I should warn that take it easy. But if you are like me, keep your eyes open and be prepared for sudden surprises when overtaking cars.

Next section from Castellammare to Torre del Greco via Torre Annunciata has heavy city traffic and poor roads - unavoidable nuisance when you want to reach Vesuvius from South.

Vesuvius. Is. Painful. Particularly for a big guy like me. Long sections of 10-13%. Those rare 4-6% segments felt merciful. Keeping the rhythm. Riding out of the saddle every now and then. Trying to keep cramps at bay. My springtime fitness apparently wasn't on level required by this climb. Phew, finally, done. Nothing to report from the top. Very nice and fast downhill, me liked.

I knew I couldn't make it the second time to Agerola height, and took a detour further to the West, via Meta. There is a 3 km long tunnel before Vico Equense. I suggest you take a good rear light with you, so that you'll be noticed well in advance.

The rest is quite easy. Road reaches 314 m altitude but is not very steep. Then some smaller climbs along the coast. If you still have something in your legs, that's easy. If not... well, for me it was avoiding cramps again and wishing to get back to the hotel before dark. A front light was a practical thing to have, too.

Strava says that the ride was "epic": suffer score over 300. Something you should do on your best days. I slept only four hours last night, and didn't have lunch during the ride. Things that you take care better than me.

Now, instead of Il Campionissimo, I feel like Il Crampionissimo, which makes me avoid bending my legs. Luckily I can do without socks here :)

Read also the previous post about riding on Amalfi coast.

# data[].attributes.attachment_link.title
Epic ride: 2,700 metres of climbing in Campania, Italy

# data[].attributes.attachment_link.description
Sorrento peninsula has great roads for riding: from modest climbs on coastal roads to hard ones if you go to the mountains, fairly good surface, and on a workday only modest traffic. I had planned to stay on the peninsula. Instead, I went also to mount Vesuvius.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I chose the coastal road. Lucky me, as here at Amalfi coast even a short 30+ kilometer ride produces 500 vertical metres.

I arrived Hotel Club Due Torri this afternoon and got the Bianchi Mono-Q 928 with Campagnolo Record 10s that I rented from Cycling Amalfi Coast. For Daniele it was no problem to bring the bike to the hotel even on a holiday.

As it is Easter, all the Italians seemed to be on the move: to or from Easter dinner, or whatever. The result was that they were all standing still or crawling slowly.

Even though the roads are curvy and narrow, there are opportunities for Vespas and bicycles to overtake: there is usually a metre between vehicles going to opposite directions.

That means you have to stop quite often, then accelerate hard, keep your pace, stop again... very good interval training, combined with uphills and downhills. (See ride on Strava)

I recommend you do Amalfi coast on a more quiet day. Yet even now it was so delightful that I forgot my hunger and kept going until the sun was about to set. Ed è subito sera, as the poet said.

A tonno e pomodoro sandwich, a cappucino, and time to turn back. Fortunately I had lights (Cateye Rapid X2 rear is excellent), which is a good idea especially if you think about riding between lanes in dim light.

# data[].attributes.attachment_link.title
Amalfi coast on a holiday: two wheels are faster than four

# data[].attributes.attachment_link.description
I chose the coastal road. Lucky me, as here at Amalfi coast even a short 30+ kilometer ride produces 500 vertical metres. I arrived Hotel Club Due Torri this afternoon and got the Bianchi Mono-Q 928 with Campagnolo Record 10s that I rented from Cycling Amalfi Coast.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lauantaina oli aika palata koto-Suomeen. Aamulla kävin kuitenkin heittämässä vielä nelikymppisen. Lähdin taas vanhaa maantietä länteen. Tavronitisissa käännyin etelään, Paleochoraan vievälle tielle. Totuttuun tapaan alkoi tie pikku hiljaa nousta.

Olin kartasta katsonut, että ajelisin Voukolies-nimiseen kylään saakka. Se ei ollutkaan mikään pikkukylä, vaan yllättävän iso taajama. Sen laitamilla tuli vastaan fillaristi, joka moikkasi innokkaasti. Vasta jonkin matkaa ajettuani jäin miettimään, että ehkä sillä oli jotain erityistä asiaa - äänessä oli erilainen sävy kuin pelkässä tervehdyksessä.

Viikon aikana näin vähemmän pyöräilijöitä kuin olin odottanut. Pari kertaa bongasin lenkkiporukan Plataniaksessa, ja yksittäisiä ajajia tuli omilla lenkeillä nähtyä puolen tusinaa. Fournesin pohjoispuolella ajoin ensimmäisenä päivänä kiinni yhden kreetalaispyöräilijän, jolla oli päällään Cofidiksen asu. Hän ei kuitenkaan osannut sanaakaan englantia, joten en päässyt haastattelemaan häntä sen enempää.

Hämmästyttävin sakki oli kolmen keski-ikäisen turistin ryhmä, jonka näin lähtiessäni Omaloksesta toisella kerralla. Olivat juuri vääntäneet itsensä uikkareissa ja bikineissä maastureilla viimeisen mäen huipulle. Nostan kypärää korkealle, mikäli olivat fillaroineet koko matkan Haniasta tai Plataniaksesta!

Nyt olin siis reissun viimeisellä lenkillä. Sen kunniaksi jatkoin vielä Voukoliesin jälkeen parin kilometrin ylämäen, jota viikko aiemmin olisin pitänyt raatelevana nousuna. Käännyin sitten lakipisteen saavutettuani paluumatkalle. Ratkaisu oli oikea, sillä takareisi rupesi vihoittelemaan eikä kipu laantunut, vaikka poljin alamäet löysästi.

Paljon ehdin perhelomalla kampea kiertää, eikä vaatimaton kuntoni olisi varmaan tämän enempää kestänytkään. - Laitan tähän lopuksi vielä yhden ajokuvan lomamatkan ensimmäiseltä päivältä. Asetin pokkarikameran kivelle, painoin itselaukaisijan päälle ja hyppäsin kiireesti ratsaille, kun aikaa välähdykseen oli vain kymmenen sekuntia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Lauantaina oli aika palata koto-Suomeen. Aamulla kävin kuitenkin heittämässä vielä nelikymppisen. Lähdin taas vanhaa maantietä länteen. Tavronitisissa käännyin etelään, Paleochoraan vievälle tielle. Totuttuun tapaan alkoi tie pikku hiljaa nousta. Olin kartasta katsonut, että ajelisin Voukolies-nimiseen kylään saakka. Se ei ollutkaan mikään pikkukylä, vaan yllättävän iso taajama. Sen laitamilla tuli vastaan fillaristi, joka moikkasi innokkaasti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kuinka eri asia onkaan tehdä jotakin toista kertaa! Ekaluokkalaisen kouluunmeno, ensisuudelma, autolla ajo... kaikki ne muuttuvat kun tulee vastaan toinen kerta.

Perjantai oli reissumme viimeinen kokonainen päivä eikä meillä ollut mitään suunniteltua ohjelmaa. Herättyäni päätin lähteä nousemaan pätkän matkaa jo kerran testattuja Omalokseen johtavan tien mäkiä. Menisin sen verran kuin hyvältä tuntuisi ja kääntyisin takaisin kun ei enää huvittaisi. Kiirettä ei ollut mihinkään.

Ajelin rauhallisesti, ja matka sujui helposti. Välillä oli vähän pilviäkin, mikä teki reissusta suorastaan mukavaa. Eipä aikaakaan, kun huomasin jo olevani varsin korkealla ja siis lähellä Omalosta.

Nousu Omalokselle ei enää toisella kerralla tuntunut kummoiseltakaan jutulta. Arvelin ajelleeni löysästi, kun ehdin touhuta valokuvauksenkin kanssa, mutta silti olin perillä parikymmentä minuuttia nopeammin kuin ensi kerralla.

Myös alas laskeutuminen oli edellistä kertaa vauhdikkaampi - tosin siinä säilyi miltei sama jännitys kuin ensi kerralla. Tähän suuntaan fillari on huomattavasti nopeampi kulkupeli kuin bussi tai turistien vuokra-autot. Ehkä innostuin vähän liikaakin, ja täytyy lausua varoituksen sana: kapealla tiellä on paikka paikoin yllättäviä pysähdyksiä autojen yrittäessä sivuuttaa toisiaan. Kovassa vauhdissa, reilussa alamäessä ja karkealla päällysteellä ei pyörä pysähdy ihan siihen kohtaan, jossa jarrutus alkaa. Onneksi jäi vielä metrin verran varaa ennen pickupin takalautaa.

Kovavauhtiset laskut täristävät melko lailla, kun päällyste on ajoittain todella karkeaa. Paikat pysyivät kuitenkin kiinni hampaissa ja aurinkolasitkin päässä. Matkamittarin anturi sen sijaan irtosi eikä löytynyt vaikka pysähdyin sitä etsimään.

Omaloksen nousu toiseen kertaan oli sekä hauskaa että opettavaista. Ymmärrän nyt vähän enemmän itseäni pyöräilijänä ja myös sitä kuinka paljon auttaa reitin tunteminen ennakkoon.

Tässä omakuvassa lähtöpaikka Platanias näkyy melko tarkkaan alahuulen kohdalla.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kuinka eri asia onkaan tehdä jotakin toista kertaa! Ekaluokkalaisen kouluunmeno, ensisuudelma, autolla ajo... kaikki ne muuttuvat kun tulee vastaan toinen kerta. Perjantai oli reissumme viimeinen kokonainen päivä eikä meillä ollut mitään suunniteltua ohjelmaa. Herättyäni päätin lähteä nousemaan pätkän matkaa jo kerran testattuja Omalokseen johtavan tien mäkiä.

# data[].attributes.location_name
PEO Kissamou Chanion, Kissamos 734 00, Kreikka

# data[].attributes.headline
PEO Kissamou Chanion, Kissamos 734 00, Kreikka

# data[].attributes.subject
PEO Kissamou Chanion, Kissamos 734 00, Kreikka

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Old National Road myötäilee Kreetan pohjoista rantaa Iraklionista lännen Kastelli-Kissamokseen asti. Se on hyväpintainen ja aika helppo ajaa, mitä nyt isommissa keskuksissa kuten Plataniaksessa voi joutua sovittamaan menoaan.

Heräsin aamulla puoli seitsemältä, mutta en saanut itseäni liikkeelle tavoittelemaani aikaan. Laskin kuitenkin, että saatan ehtiä Kissamokseen ja takaisin ennen kuin lähdemme kohti Rethymnonin kaupunkia. Olimme sopineet viettävämme päivän siellä englantilaistuttaviemme kanssa.

Alun 15 km Kolymbariin sujui kohtalaista vauhtia, vaikka länsituuli puhalsikin päin naamaa. Geranin kohdalla vanhan ukon kävelyttämät koirat pillastuivat kuin eivät ennen olisi fillaria nähneet. Toinen sai päähänsä lähteä takaa-ajoon, ja kyllähän rupesi kampi kiertymään.

Kolymbarista länteen kohti Kissamosta tie erkanee rannikolta ja nousee kiemurrellen kukkuloiden lomaan. Kun tie alkoi pienen ja hivuttavan nousunsa, vauhti tippui. Lopulta piti tehdä päätös kääntyä takaisin ennen tavoittelemaani Kissamosta.

Takaisin oli taas helppo viilettää, kun osuus oli alamäkivoittoista ja myötätuuli saatteli. Mainio neljänkympin lenkki oli taas aloittanut päivän. Usko pyöräilyn helppouteen palasi ja päätin lähteä torstaina uudemman kerran kunnon mäkitreeneihin kohti Omalosta.

Tällä etapilla otin vain yhden kuvan. Edessä näkyy tietä, jolle sain hyvät vauhdit parin serpentiinimutkan ryydittämältä alamäeltä. Toinen kuva on Rethymnonin kaupungista, jonka rannassa maastopyöräilijä ei tarvinnut tasaiseksi lanattua polkua.

# data[].attributes.attachment_link.description
Old National Road myötäilee Kreetan pohjoista rantaa Iraklionista lännen Kastelli-Kissamokseen asti. Se on hyväpintainen ja aika helppo ajaa, mitä nyt isommissa keskuksissa kuten Plataniaksessa voi joutua sovittamaan menoaan. Heräsin aamulla puoli seitsemältä, mutta en saanut itseäni liikkeelle tavoittelemaani aikaan. Laskin kuitenkin, että saatan ehtiä Kissamokseen ja takaisin ennen kuin lähdemme kohti Rethymnonin kaupunkia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Maanantain vastaisena yönä ei tullut juuri nukuttua, koska huoneistossa oli hikisen kuumaa. En saanut ilmastointia käyntiin, ja syyksi selvisi myöhemmin, että yhden ikkunan kahva oli väärässä asennossa. Nousin ylös ennen kuin kello soi varttia yli kuusi.

Kiinnitin lisäpullotelineen satulaan, söin pikapuuron ja laittauduin matkaan. Yhdessä pullossa oli urheilujuomaa, kolmessa vettä. Taskuun sujautin kaksi energiakeksiä. Mukana kulkivat myös sisärengas, pumppu, rengasraudat sekä kamera ja kännykkä. Näillä pitäisi päästä Omaloksen ylängölle neljänkymmenen kilometrin päähän.

Ensimmäiset 15 kilometriä olisivat melko tasaista, ja loput 25 kilometriä melkein yhtämittaista nousua. Tie kipuaisi 1200 metriin, pudottautuisi 1100 metriin Omaloksen tasangolle ja nousisi uudestaan tultaessa Samarian rotkon lähtöpisteeseen. Siellä tie päättyy 1280 metrin korkeudella Xiloskalossa, jossa meidän oli tarkoitus patikoida koko perheen voimin Gigilos-vuorelle. Muut tulisivat autolla perässä.

Ajelin alkupätkän samaa vauhtia kuin sunnuntaina. Ensimmäiset serpentiinimutkat olivat jo tuttuja, ja tällä kertaa jatkoin nousua Botanical Gardenista eteenpäin. Sitä olikin sitten tarjolla ylenpalttisesti. Ensin noin 40 minuuttia yhtämittaista ylämäkeä, kunnes saavuin Lakkin kylän luo ja pidin lepotauon. Näillä kohdin oli myös muutama sata metriä jokseenkin tasaista tietä.

Rannalla ja vuoriston alaosissa kreetalaiset tiet ovat melko hyvässä kunnossa. Reikiä on vähän ja asfaltti paikoin parempaa, paikoin samanlaista kuin meillä. Ylempänä vuoristossa on sitten monenlaista tarjolla. Joillekin pätkille on vedetty sileää uutta päällystettä, toisissa kohdissa taas on hyvinkin karkeaa. Erityisesti alamäkivauhdeissa pitää olla hereillä kuoppien varalta. Olin tyytyväinen valittuani alle tavallista kestävämmät renkaat eli Michelinin 25mm Krylion Carbonit.

Kahdeksansadan metrin korkeuden jälkeen mäet jyrkkenivät ja tie kapeni. Liikennettä oli sen verran, että mutkissa ei kannattanut leikata kuin tien keskikohdalle. Sisäreunaan ei aina kannata taittaa siksikään, että tie on jyrkin juuri siinä kohdassa. Maisemat alkoivat olla stadilaisen työmatkapolkijan päätä huimaavia.

Sanotaan, että kilometrin korkeudessa on reilusti viileämpää kuin merenpinnan tasolla. En huomannut mitään eroa, ja olikin tarpeen aika ajoin kastella pää. Varjoa tällä reitillä ei ole tarjolla kuin ihan aikaisin aamulla tai myöhään illalla, sen verran kohtisuoraan aurinko paahtaa kesällä.

Hyvä ja voimia antava hetki oli nähdä meri saaren eteläpuolella. Kyllä tämä tästä taittuisi.

Juuri kun olin ehtinyt vakuuttua, ettei ylämäki lopu ikinä, tulikin aika lasketella Omaloksen tasangolle. Pitkän suoran tarjoaman kuudenkympin vauhdin katkaisi vuohilauma.

Tasangolta oli vielä ajettava hivuttava parin kilometrin pituinen loiva ylämäki tapaamispaikkaan eli Samaria-rotkon alkupisteen kahvilaan. Tuntui jo, että voimat olivat ehtyneet, kunnes pari sataa metriä ennen määränpäätä ohi ajoi oman porukan auto. Sen siivittämänä purin hammasta ja väänsin itseni perille saakka.

Palautuminen oli nopeaa, kun sai hengähtää hetkisen kahvilassa ja lisää evästä. Lähdimme kapuamaan Gigilos-vuoren rinnettä, mutta mainostetusta helppoudestaan huolimatta se oli kivinen ja hankala (kuva on reitin helpoimmasta kohdasta). Retkikuntamme heittikin pyyhkeen kehään muutaman sadan metrin nousun jälkeen.

Paluumatka sujuikin sitten kuin itsestään. Peesasin pitkän matkaa maanviljelijän avolavamaasturia ja ohitimme varovaisesti ajavia turisteja. Nousu Omalokselle oli vienyt reilut kolme tuntia ja paluu hotellille sujui alle tunnissa.

Ajo Plataniaksesta Xiloskaloon ja takaisin oli ensimmäinen kokemukseni vuoristosta eikä taatusti jää viimeiseksi. Fiilis onnistuneen reissun jälkeen oli yhtä hieno kuin viime kesänä Vätternrundanin maalissa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Maanantain vastaisena yönä ei tullut juuri nukuttua, koska huoneistossa oli hikisen kuumaa. En saanut ilmastointia käyntiin, ja syyksi selvisi myöhemmin, että yhden ikkunan kahva oli väärässä asennossa. Nousin ylös ennen kuin kello soi varttia yli kuusi. Kiinnitin lisäpullotelineen satulaan, söin pikapuuron ja laittauduin matkaan. Yhdessä pullossa oli urheilujuomaa, kolmessa vettä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fillarin kuljetus lentokoneella on yksinkertaista, jos ei halua vuokrata suojalaukkua ja purkaa polkupyörää. Lähtöselvityksessä päästettiin vähän ilmaa pois renkaista ja tanko käännettiin poikittain. Varoitustekstit varovaisesta käsittelystä paikalleen ja siinä se. Kreetalla Hanian lentokentällä pyörä tuli ensimmäisenä matkatavarahihnalta ja vieläpä moitteettomassa kunnossa. Takseihin ei Haniassa fillaria saa, mutta minä saatoin taluttaa Bianchin turistibussin tavaratilaan. Vaivatonta kerta kaikkiaan!

Sunnuntaina eli reissun ensimmäisenä aamuna päätin käydä tutustumassa vuoriston serpentiineihin ennakkoon. Maanantaina olisi vuorossa koko matkan kohokohta eli ajo Omaloksen tasangolle.

Asuimme Plataniaksessa, joka on suurehko turistikylä Haniasta länteen. Sen sijainti on pyöräilijän näkökulmasta aika mainio: vuoristotiet alkavat parinkymmenen kilometrin etäisyydellä. Se onkin juuri sopiva matka lämmittelyyn.

Keli Kreetalla oli juhannuksen jälkeisellä viikolla miellyttävä. Mittari pysytteli enimmäkseen alle kolmenkymmenen asteen, ja aamuseitsemältä oli miellyttävät 20° C.

Yllättävän nihkeästi tuntui kuitenkin pyörä kulkevan. Olin jo aivan hiessä, kun saavuin ensimmäisen serpentiinitien juurelle muutama kilometri Fournesin kylästä etelään. Selitys löytyi tietysti siitä, että koko matka oli ollut pientä nousua merenrannalta reiluun sataan metriin.

Serpentiinitie ei ole fillarilla juuri sen kummempi kuljettava kuin mikä tahansa muukaan mäki. Se kuitenkin näyttää ihan erilaiselta kuin mikään muu. Se tuntuu haastavan kaksintaisteluun, julistavan, että tämä on nyt totinen taival, tätä sinä tulit hakemaan.

Ensimmäisen päivän annokseksi riitti ajolinjojen hakeminen neulansilmämutkissa, penkistä ja putkelta ajon vuorottelun kokeilu ja mäen "maistelu". Ylämäkeä kun tuntui riittävän aina vaan, lopetin Botanical Gardenin kohdalla noin kolmessasadassa metrissä.

Paluumatka olikin sitten nopea, valtaosa alamäkeä. Hotellilla olin 40 kilometrin lenkin jälkeen jo yhdeksältä - koko päivä edessä. Se kului perheen kanssa Haniaan tutustuessa ja lasipohjaveneretkellä. Kävimme mm. sukeltamassa saksalaisen pommikoneen hylylle Agii Theodori -saaren edustalla.

HUOM: jos et näe matkakertomuksen jatkoa ruudulla, klikkaa alareunasta linkkiä Uudempi teksti

# data[].attributes.attachment_link.description
Fillarin kuljetus lentokoneella on yksinkertaista, jos ei halua vuokrata suojalaukkua ja purkaa polkupyörää. Lähtöselvityksessä päästettiin vähän ilmaa pois renkaista ja tanko käännettiin poikittain. Varoitustekstit varovaisesta käsittelystä paikalleen ja siinä se. Kreetalla Hanian lentokentällä pyörä tuli ensimmäisenä matkatavarahihnalta ja vieläpä moitteettomassa kunnossa. Takseihin ei Haniassa fillaria saa, mutta minä saatoin taluttaa Bianchin turistibussin tavaratilaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I visited Rwanda last week. I had high hopes on riding there. Maybe I could even join some national Team Africa Rising stars that I saw in 2015. What an honour would that be - their team has skyrocketed and is currently one of the best on the continent.

After all, long working days meant no riding this time. Some bike spotting though. Seeing how people ride in the land of thousand hills made me appreciate their efforts even more.

# data[].attributes.attachment_link.description
I visited Rwanda last week. I had high hopes on riding there. Maybe I could even join some national Team Africa Rising stars that I saw in 2015. What an honour would that be - their team has skyrocketed and is currently one of the best on the continent.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Syksy vaikuttaa iskevän siellä kotomaassa kuin kuusenoksa maastokuskin kasvoihin. Täällä Kairossa keli olisi pyöräilyyn ihanteellinen, mutta kova ja kaoottinen liikenne ja ilmansaasteet eivät houkuttele lenkille.

Facebook-kutsujen perusteella kotikulmilla näyttää olevan paljon kivoja ajoja. Itsekin suuntaisin etupyörän kohti HelCX-meininkejä, vaan nyt kierretään reissuissa töiden ehdoilla. Eipä minulla kylläkään ole mitään valittamista, kun saa tehdä haastavia hommia kiinnostavissa kaupungeissa.

Sitten, kun ehdin käymään Puotinharjussa, on kotiin tuomisina bränikkä Bianchi Oltre. Taitaa kuitenkin mennä kevääseen ennen kuin pääsen ajamaan sillä.

PS. Paluulennolla jo, ja postaus roikkuu edelleen luonnoksena. Onneksi lentomatka menee mukavammin kuvia valitessa ja tuunatessa. Tulin nyt kiinnittäneeksi huomiota takaperin ajavan kundin kampaukseen. Tietääkö joku mistä on kyse?

# data[].attributes.attachment_link.title
Silmät niskassa ja muita pyöräilyhavaintoja

# data[].attributes.attachment_link.description
Syksy vaikuttaa iskevän siellä kotomaassa kuin kuusenoksa maastokuskin kasvoihin. Täällä Kairossa keli olisi pyöräilyyn ihanteellinen, mutta kova ja kaoottinen liikenne ja ilmansaasteet eivät houkuttele lenkille. Facebook-kutsujen perusteella kotikulmilla näyttää olevan paljon kivoja ajoja. Itsekin suuntaisin etupyörän kohti HelCX-meininkejä, vaan nyt kierretään reissuissa töiden ehdoilla.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
If you prefer a shorter route, I recommend the triangle Tallaght - Blessington - Sally Gap - Tallaght (46 km). I did it as my last ride there. ( see Strava)

My main point by writing this post is that you'd better pay attention to the (changing) weather conditions.

My intention was to go off-road after Sally Gap, in order to climb up to the Kippure peak. It is about 250 meters above the highlands plateau.

Otherwise the weather was its usual self - sporadic rain and sporadic sunshine - but quite soon after Blessington the wind rose.

On the treeless mountains wind was blowing hard. Whenever it was headwind, I almost came to a standstill even on downhills. When it was side wind, I struggled to keep upright and on my lane.

As my friend had warned me previous evening (thanks, Robin) that the very peak of Kippure is notorious for high winds, I saw the mission impossible and continued wrestling along the road.

Then came also the rain. Being wet and windy, it felt really cold! I'm more than happy that I was able to put on a raincoat, on top of my rain vest. Putting it on must've been a funny sight: the super light coat was very very difficult to get into, as the wind was dragging it to another direction all the time.

So, add to the list of necessary items ( this post): a raincoat.

# data[].attributes.attachment_link.description
If you prefer a shorter route, I recommend the triangle Tallaght - Blessington - Sally Gap - Tallaght (46 km). I did it as my last ride there. ( see Strava) My main point by writing this post is that you'd better pay attention to the (changing) weather conditions.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Are you a Strava user? Did you know that linking your account to Relive.cc will produce recaps like above? I just found out how to embed these to Blogger (as there is no ready-made method available): embed a Youtube video but change the video link to an MP4 link that you'll find on the Relive page source. Then replace the Youtube content to the one you copied from Relive.

My second ride on the green island began with the Woodstown climb up to the summit again. It's such a nice uphill to ride: steady, and long enough (6.7 km) for training. This time the segment from Woodstown junction to the summit took 21 min 58 sec instead of previous 29+ minutes. Knowing the road always pays off.

I turned back to the view point junction and to take the smaller road from there. I thought it would lead me to Bray where I was to meet Philipp. Actually, as I found out half an hour later, it was R116 northwards. Long fast descend - which of course means that it is a nice ascend for anyone coming from Dublin! And accordingly, I saw many riding upstream.

Having gone astray the plan was to meet at a place called Sandyford but we sort of found each other at a further spot by the sea. There happened to be a rounded tower called Martello. Oh, by Jove, what a lucky day - that was the very same martello where my favourite author James Joyce lived and wrote, and where the beginning of his The Ulysses takes places. " That will be worth seeing," as Mr Dedalus said.
After a short cultural break we headed North. It is a nice touring route along the coast. We also rode the cobblestone pier to the Poolbeg lighthouse. From there we had to take the shorter route back to Bray where Philipp's bike was rented.

From Bray I was to ride the mountains again. I thought I'd have plenty of time before the sunset when riding via Glencree.
Well. Not.
For the first, a local gave me advice how to reach Enniskerry. Only that I couldn't do the suggested road - it went along a motorway. Second, I started to be hungry and tired. Half way between Enniskerry and Glencree during a break I realized how stupid I had been when leaving my front light at the hotel.
For the third, Glencree crossing *was not* the same view point crossing that I thought. I had 6 km more than I thought, of which 3 km climbing. I was losing my faith that I'd make it before dark to the urban areas. Of course there's no road lighting on the mountains.

Note to self and note to you as well: on longer rides, have always

your phone and an external battery

extra energy gel or bar and water

lights (battery full)

As said, after Glencree it's some 3 km to the top. Make that feel double on the occasion of headwind like I had. But finally, naturally, after the summit, the descending road shortened very quickly.
Sun was just disappearing below the horizon when I reached Tallaght. Just in time! Great day, and daylight hours well spent!

# data[].attributes.attachment_link.title
Hills and coastal touring - but would I make it safely back before dark?

# data[].attributes.attachment_link.description
Are you a Strava user? Did you know that linking your account to Relive.cc will produce recaps like above? I just found out how to embed these to Blogger (as there is no ready-made method available): embed a Youtube video but change the video link to an MP4 link that you'll find on the Relive page source.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
There's a plenty to choose from if you want to ride hills around Dublin. Depending on where you stay, you might ride the Eastern side of Wicklow Mountains, or going first to Blessington and reach the mountains from there.

My first ride in Ireland started from Tallaght. I was about to do a social ride and knew that the weather would change many times, so I had my backpack and Nikon D750 camera too. About 5 kg on my shoulders which actually didn't bother me at all during the ride.

Finding a way out of the city is like using the wrong-hand scissors: easy in principle but confusing. That's untypical for me, and I guess the left-hand side traffic must be one reason.

From Tallaght, R113 (via Woodtown) takes you neatly to the scene. Right after Woodtown hill there is a nice 5 km ascend along R115, starting at 200 metres and ending at 500 m.

After reaching the top there is the entrance to the Kippure peak. A sign at the gate says it's a no-go but one can enter still. I was in a bit of a hurry to meet my friend Philipp at Biking.ie in Ballinastoe, so I left it to be visited another day.

From the Sally Gap crossing it's mostly downhill. Nice views and lakes. Apparently a road used for local races too. Even Tour de France started somewhere here in 1999.

So, we started our riding together: nice, easy winding roads between Ballinastoe and Laragh.

Leo from Biking.ie mentioned among other things that Glendalough is a nice place to visit.

If you happen to be around, you surely want to go to Glendalough valley. Two lakes, medieval monastery, waterfall, hiking trails... very much what the romantic idealistic vision of Ireland consists of. We even had perfect weather there and had very good time.

From Glendalough we headed North along R115. We had to reach Sally Gap again, so it was climbing up some 400 meters.

Climbs here are very steady which makes them rather easy. Mostly the gradient is between 4-8%. Bear in mind that there is nothing in the mountains: no shelter from the elements, no place to buy snacks or coffee, no other source of water than the muddy ditches.

Also, the weather up there may be very harsh all of a sudden. I'll tell you more about that later.

Here's one take on our ride:

Read here about the adventures of the second ride (coming next week).

# data[].attributes.attachment_link.title
From the picturesque Glendalough Valley to the rugged Wicklow Mountains

# data[].attributes.attachment_link.description
There's a plenty to choose from if you want to ride hills around Dublin. Depending on where you stay, you might ride the Eastern side of Wicklow Mountains, or going first to Blessington and reach the mountains from there. My first ride in Ireland started from Tallaght.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Here are some thoughts about what kind of a bike to take when doing rides like this and this. In my next post I'll tell you about the routes and what makes them so fascinating. This one is only about the machines for the ride.

I took my Cannondale CaadX cyclocross with me. 55 € per flight doesn't feel very expensive as I can ride three whole days and do some additional morning rides. Warning: pack it well! The Swissport cargo staff at Dublin airport manhandlet it carelessly. The bike box was brought to me under five other heavy packages, bent on the trolley, torn from the corner. Luckily only the GoPro Hero Session mount was bent and seems still to hold the camera.

Taking my own CX bike was a good decision. Many parts of the more remote areas have quite rough tarmac, and Continental Cyclocross Speed tyres (5 bar) have been fine there. They are a bit slippery though. On a bike lane I had to give way to oncoming traffic and went off the lane. When coming back over a wet concrete/stone lining, I didn't lift enought and fell. Two days after my knee is still bleeding. Luckily no other incidents so far.

A road bike with 28 mm tyres and a mudguard/ass-saver would've also done the job on the roads. But having a CX gave us the freedom to go off the road every now and then, for example at the scenic Glendalough.

My friend Philipp rented a road bike for the first day from Biking.ie (45 €). It is situated in Ballinastoe near the mountains. It seems to offer even more for a mountain biker, for example there's a singletrack trail just behind their facilities.

For the second day Philipp took a cheaper touring bike from Everest Cycles in Bray (15 €). A tool good enough for our joint coast line riding.

I'm staying in Tallaght. Today after my ride I'll pay a visit to Cycle SuperStore here nearby. A friend recommended it, and according to their website photos they have a nice variety of cycling stuff.

# data[].attributes.attachment_link.title
What bike to choose for Dublin and Wicklow mountains

# data[].attributes.attachment_link.description
Here are some thoughts about what kind of a bike to take when doing rides like this and this. In my next post I'll tell you about the routes and what makes them so fascinating. This one is only about the machines for the ride. I took my Cannondale CaadX cyclocross with me.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The bottom line In English: Berlin is a great, relaxed metropolis to explore on a bike. Don't forget to pay a visit to Steel Vintage Bikes & Café on Wilhelmstrasse (Mitte).

Viime viikonloppuna kävin Berliinissä ja ihastelin kaupungin pyöräilymahdollisuuksia.

Tiet ovat leveitä, paikoin ihan käsittämättömän laajoja (DDR-mahtailua) verrattuna maltilliseen liikenteeseen. Niinpä siellä on ollut helppoa laittaa pyörätiet jokseenkin kaikkialle, missä niitä tarvitaan. Myös puistoja on paljon, ja niissäkin saa pyöräillä.

Koska väylää riittää, kelit ovat paremmat kuin Suomessa ja mäkiäkään ei ole, on pyöräily tietysti suosittua. Lisäksi fillari sopii Berliinin monimuotoiseen kulttuuri-imagoon kuin nenä päähän.

Sen sijaan kypärä ei siihen päähän juurikaan sovi: ehkä yksi sadasta käyttää kypärää. Berliinissä ajellaan fikseillä, custom-fillareilla ja arkisilla kauppapyörillä leppoisasti. Bussikuskitkin ottavat iisisti pyörän takana eivätkä tee Hämeentieltä tuttuja riskiohituksia.

Julkinen liikenne toimii Berliinissä hyvin, ja fillari kulkee mukana niin metrossa, junassa kuin useimmissa busseissakin. Paikallisella Reittioppaalla ( bvg.de) voi valita reittiehdotuksissa juuri ne bussivuorot, joissa on pyöräteline.

Toissatalvena Berliinissä käydessäni bongasin Steel Vintage Bikes & Cafén ydinkeskustassa Wilhelmstrassella, mutta tuolloin se oli kiinni. Nyt aurinko paistoi ja putiikin terassi houkutteli pysähtymään.

Ensin oli tietysti pakko päästä liikkeen puolelle. Kauniita teräsrunkoisia tyylifillareita ja Eroica-yhteensopivia ajovermeitä. Vihdoinkin myös hyvä valikoima riittävän isoja lippiksiä!

Nämä kengät olisin ostanut oitis, jos vaan olisi ollut sopivaa kokoa saatavilla:
Pantofola d'Oro Vuelta Pro Eroica.

Sen sijaan mukaan tarttui merinovillainen replica-ajopaita ja Santinin valmistama vintage-tyyppinen Eroica Moni -takki. Niin, ja viisi lippistä. Onneksi pienessä lentolaukussa ei ollut tilaa enempiin heräteostoksiin.

Upeinta SVB:ssä oli takahuoneen seinä. Paitsi että sille oli ripustettu retrokilpureita, oli liikkeen omistajan kaveri tehnyt hillittömän hienon teoksen pelkistä pyöränkumeista. Kyllä vaan - ihan kaikki alla olevassa kuvassa on sisureita, tuubirenkaita, avorenkaita ja pistosuojanauhoja ammuttuna niittipyssyllä seinään. Viikko siinä oli Richardilla vierähtänyt.

Vaikka miltei joka kadunkulmassa olikin vuokrapyöriä 12 euron päivähintaan, itse en päässyt fillarin selkään. Sen sijaan kaupungilla tuli käveltyä kohtalaisen pyörälenkin verran.

Viereisen kuvan näppäsin Velodromin luona, jonne päädyimme yhden satunnaisen ratikka-ajelun kautta. Harmi kyllä sisäpyörähalli oli kiinni enkä päässyt kurkistelemaan menoa. Matkakumppanini ei oikein meinannut tajuta, että se rakennus oli velodromi, kun siinä oli katto. Eläköön Suomi!

Kaiken kaikkiaan Berliini on kiva kuhinapytty. Varsinkin jos rauhallinen kruisailu ja kaupunkiin tutustuminen pyörän selässä ovat sinun juttusi, voi keväistä Berliiniä ehdottomasti suositella myös pyöräilijälle.

# data[].attributes.attachment_link.description
The bottom line In English: Berlin is a great, relaxed metropolis to explore on a bike. Don't forget to pay a visit to Steel Vintage Bikes & Café on Wilhelmstrasse (Mitte). Viime viikonloppuna kävin Berliinissä ja ihastelin kaupungin pyöräilymahdollisuuksia. Tiet ovat leveitä, paikoin ihan käsittämättömän laajoja (DDR-mahtailua) verrattuna maltilliseen liikenteeseen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I got the "cyclist's high" experience yesterday in two ways.

A local friend (who has been riding with Indurain and other big names) recommended me to go to Urkiola. I knew it was in a national park behind Durango, and I expected it to be at 300-400 m altitude - I didn't check it as I got the suggestion only when I was already on the road.

Urkiola was a punishing climb to me: heavy amateur in his 50s, having only 39-28 as the shortest, riding some 6 km 9-10%. Anyhow, I made it and found myself in 700 m altitude.

What a great feeling it was: like I had won myself, exceeded my limits! I kept on smiling all the way back to Bilbao. What a flow, almost a trance!

If you start from Bilbao, there is a nice 30 km ride on a rather flat terrain, so you get your warm up hour first. Then you'll get about 6 km moderate uphill, and finally 6 km of steep climbing.

On the top there is a restaurant and a cafe. Ride carefully downhill, as there is no rhythm for the curves and some doubles are very very tight.

See also previous Cycling tips for Bilbao

# data[].attributes.attachment_link.description
I got the "cyclist's high" experience yesterday in two ways. A local friend (who has been riding with Indurain and other big names) recommended me to go to Urkiola. I knew it was in a national park behind Durango, and I expected it to be at 300-400 m altitude - I didn't check it as I got the suggestion only when I was already on the road.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I'm currently in Bilbao, Basque Country - combining work and cycling again. I tried to get a rent bike ( here) but ended up taking my own Oltre XR2 with me (Lufthansa 50€ / direction). Here are some DOs and DON'Ts.

The best route I've ridden here is towards Santander in the West. Take and follow the N634 road. You get out of the city pretty soon, and the first 15 km are easy and help you to settle to riding. After that there are hilly stints every now and then.

As the road doesn't go beyond 200 vertical metres, the climbs are not very long. Some of them keep 10% for a kilometre or so, which makes them tough for a big guy like me.

After 25 km the road reaches the coast. The views are magnificent especially from hill tops.

The tarmac is good, shoulders usable and car drivers polite. No wonder that I encountered a hundred other cyclists along my way towards Laredo, the "summer house town" of Bilbao folks.

My first ride was to North-East. The goal was to reach the coastal town on Bermeo. For a tourist it is difficult to avoid the highway to Mungia. Painful 10% uphills, and similar downhills.

When I put the bike together after arrival, I didn't fasten the front wheel tight enough. It caused me frightful moments. I was doing 70 km/h downhill, and the bike started to wobble. The shaking was severe and didn't stop until I came to a full stop. I was convinced I can't keep it upright but finally and luckily everything ended fine. What an idiot I was: I get a mechanical failure on a section where cycling is not allowed. Don't be a similar asshole!

In Mungia I failed to turn to the right direction and took a wrong road towards South-East.

I ended up to roads that were not very good for riding. Most annoying thing was the extremely rough tarmac.

It is 18-22 °C here and barely above zero in Finland. There are hill that we lack back at home. So, it is a pleasure to ride no matter what small nuisances there might be.

N634 seems to be a good choice for a cyclist here. Today I rode it South along the river. Again, the surface and shoulders are ok but on this side of Bilbao there is a lot of traffic. One delivery van turned right in front of me without turn signal. I had to brake tight and still ended up leaning its side. Overall not as scenic or pleasant as the North/West side but a good route for a workout.

If I had time, I would continue from Durango to Legutio mountain lake, or to Eibar as the pros did in the Tour of Basque Country this year.

# data[].attributes.attachment_link.description
I'm currently in Bilbao, Basque Country - combining work and cycling again. I tried to get a rent bike ( here) but ended up taking my own Oltre XR2 with me (Lufthansa 50€ / direction). Here are some DOs and DON'Ts. The best route I've ridden here is towards Santander in the West.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The coastal N-340 must be the Spanish equivalent for the American Route66, or the Australian Great Ocean Road.

N-340 takes you all the way from Jerez to Barcelona, about 1200 km by the Mediterranean sea. What a challenge it would be to cycle it all the way!

I tasted it a mere 80 km around Nerja. I fell in love especially with the section East of Nerja, or Costa Tropical.

The road has a very different nature depending on whether you ride it West or East of Nerja.

The Western section to Torre del Mar is flat and straight. Between Nerja and Torrox Costa it felt like on a time trial course. The more one goes West after Torrox Costa, the more there are tourist resorts and traffic. Many cyclists are doing their recovery or leisure ride on this "promenade", though.

N-340 is worth a blog post of its own for the winding, undulating part between Nerja and Salobreña. Little traffic, smooth road surface, great views to desolated beaches and the Mediterranean - and, most importantly, a route profile that suits for many kinds of riding.

As the maximum altitude stays below 200 metres, climbs are short, typically less than a kilometre long. The road profile is for heavy traffic too, so it is never very steep. It stays practically all the time under 8% but there's flat nowhere between Nerja and Salobreña.

If you want to combine mountains to your N-340 experience, turn to A-4050 towards Otivar in Almuñecar. I did that on one ride but, as it started raining and I didn't feel comfortable descending in the mountains on wet roads, I quit and returned to N-340 soon.

I also remembered too well the puncture on my first ride to Cómpeta, and how I destroyed the spare inner tyre while changing, and how difficult (and costly) it was to get a taxi. When wet, sand and gravel stick to tyres and cause punctures easier than on dry.

So, there are interesting roads leading up, between Sierras de Tejeda and Sierra Nevada. They will provide an endless combination for different kinds of rides.

The lowland section around Motril is a bit monotonous. On my ride there was some headwind. Luckily the local cyclists had the end sprint of their club ride. First I joined their group, and we chatted some while riding. Then there were breakaway moves. I found another rider to collaborate with, and we did the final breakaway, pushing quite hard and sharing the work in the wind. As a result, I had my highest heart rate during this flat and easy section. ¡Muy bien!

The Motril beach café - my original destination - was closed, and as I realized I didn't have any money with me anyway, I had to skip other cafés too. The banana and the biscuit in my pocket helped to maintain healthy energy levels in the muscles.

On my second ride along N-340 riding back to Nerja, I found a section from Los Girasoles to Maro particularly nice and suitable for FTP or near-FTP training. The way you ride the uphills (pace, cadence, in saddle / out of saddle) determine the average level. The downhills can be used either to stay as high power/HR as possible, or to take breath.

Even if you stay in Torre del Mar area, you really should head your front wheel to Nerja and go further East. Here's a short video showing how different the road is from the Costa del Sol part:

# data[].attributes.attachment_link.title
N-340 in Costa Tropical: rolling hills and great views

# data[].attributes.attachment_link.description
The coastal N-340 must be the Spanish equivalent for the American Route66, or the Australian Great Ocean Road. N-340 takes you all the way from Jerez to Barcelona, about 1200 km by the Mediterranean sea. What a challenge it would be to cycle it all the way!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
There are plenty of great mountain routes in Andalucia for every taste. Smooth and clean road surfaces make you feel in control also downhill. Quiet traffic as soon as you get out of the main tourist areas are aplenty, which makes it easy to choose a loop according to your fitness level and the other plans of the day.

My mountain rides looped from Nerja and back. I'll discuss the coastal N-340 road in another blog post. It is a wonderful option too, particularly East of Nerja.

From Nerja to Torrox Costa the flat section of N-340 gives you an opportunity to warm up before increasing wattage for the uphill.

A-7206 and A-7207 roads via Cómpeta offer a classic combination of 15+15 km uphill/downhill. The profile is not very steep, staying below 10% practically all the time. Very "rideable" in every sense, and it is used a lot also for serious training and local races. This route is such that I'd ride it every second day if I lived there.

If you want to ride light, you can do the climb with one full bottle and have a refill at the water tap up on the Cómpeta panoramic spot.

Another variant after climbing from Torrox to Cómpeta is to continue A-7207 through the village and towards Árchez.

Caution! There is a dangerous crossing in the middle of the village. In addition, the downhill leaving Árchez is steep, over 20%. If wet and if traffic, be extremely careful.

After Árchez take M-116 towards Corumbela. It's a nice and quiet road. Later on the route, I avoided Vélez-Málaga and Torre del Mar taking the handy Camino de Torrox road to Caleta de Vélez. After that it's along the coast to Nerja, to be taken as a cooling-down or as a time-trial segment.

This route is tougher than the numbers show. First, you take the Cómpeta ascend as a starter.

After Árchez and Venta el Curro café, turn right to MA-4108. You'll be facing the "Up, up, and away" segment of over 10% average (2.2 km, 230 VAM). After the top, there is a nice downhill which propelled me to 80 km/h.

Another sweet punishment comes right after the picturesque village of Salares. It's only 600-700 metres long but for most of it my Garmin showed 13-19%.

The road forwards under several names. It is MA-125 after Canillas de Aceituno. Take care if it's windy, as you'll be storming downwards on a ridge where you might get some sudden (or constant) push of air sideways.

I rode to Vélez-Málaga along the big and dull A-356. Maybe A-7205 would have been more interesting. The dense traffic in and after Torre del Mar is avoidable if you take Camino de Torrox I mentioned earlier. If you still have some spare legs, turn to Algarrobo and Cómpeta to enjoy some further climbing.

This short loop is OK if you've got a CX, GG, or MTB to ride. I can recommend it in case you want to do sightseeing and visit the beautiful village of Frigiliana by bike.

For a road bike and my 23mm tyres the section between Frigiliana and Torrox was unconvenient. Tarmac is coarse, some parts just gravel, and a lot of holes here and there.

My plan was to ride the epic loop around Sierras de Tejeda (170 km, 3420 VAM) during my vacation. I didn't have the time nor the fitness for that - this time.

All photos by me, taken during these rides.

# data[].attributes.attachment_link.title
Road cycling on the Andalucian mountain slopes

# data[].attributes.attachment_link.description
There are plenty of great mountain routes in Andalucia for every taste. Smooth and clean road surfaces make you feel in control also downhill. Quiet traffic as soon as you get out of the main tourist areas are aplenty, which makes it easy to choose a loop according to your fitness level and the other plans of the day.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
¡Hola Andalucia! You are such a wonderful place to escape the Nordic winter and enjoy riding.

We're on a couples vacation in Nerja, East of Malaga. She brought her Bichon bolognese and I brought my Bianchi Oltre XR2 down here, so we have both own and joint time in Andalucia.

I bought the EVOC bike box which is well designed and of good quality. It was a relief after all cardboard makeshift boxes I had on previous travels. Easy to pack and drag around, and naturally no damage during the transport to Nerja.

Weather has been pleasant here, around 13-16° C (55-60°F). Compare that to -20° C currently at home in Helsinki. Yes, minus 20.

Costa Tropical - the coast between Nerja and Motril - and the mountainside of Sierra de Tejedas have provided marvelous settings for road biking.

Yesterday I encountered Lydia and Sebastian who happen to stay in the same block of flats as we do. They have escaped the Düsseldorf weather and can testify that winter cycling is more fun in Andalucia :)

I'll share my top tips in the next blog posts: one will discuss the coastal N-340 road and another the mountain rides.

Links to the posts describing the routes:

# data[].attributes.attachment_link.description
¡Hola Andalucia! You are such a wonderful place to escape the Nordic winter and enjoy riding. We're on a couples vacation in Nerja, East of Malaga. She brought her Bichon bolognese and I brought my Bianchi Oltre XR2 down here, so we have both own and joint time in Andalucia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I planned my ride to South-East Madeira yesterday according to the route I found on Matt Page's blog. This 60 km ride from Funchal to Camacha to Pico de Arieiro turned out to be a great one.

Believe me, you need short gears on this route, eg. 50/34 and 11/32 as in my rented road bike. You can't even get out of the city of Funchal before hitting a 19% section. I was very happy to turn away from this monster climb to another road soon after 100-150 metre's ascending.

Soon after, the winding roads eased to 8-10%, and were pleasant to ride. Nearing Camacha, I chose the bigger road, and hit another tedius section. 3.5 km steady 11% climbing in tunnels to Camacha on VE5. It might be nicer to take ER102 instead.

After Camacha there were very nice small country roads. At times they gave some downhill, so it wasn't hard to ride. Sun was shining but it was only about 20 °C, so very pleasant indeed.

Some more miles, and there were clouds again. As the clouds were at 800-900 metres, the first part on ER202 was misty. Easy to breathe, but very moist.

Right above the clouds I met a group of mountain bikers riding levadas in laurisilva forests. There was a guide from Freeride Madeira and three tourists, and they seemed to be having a great day, too.

The majestic forests change to more open scenes when you reach Terreiros and 1300 m altitude. Stunning views open to both sides, and now the clouds were well below me. Sunshine was welcome!

At the crossing of ER202 and ER103 there is Casa de Abrigo do Poiso. Fantastico! As I had only two bananas and one bisquit with me, I couldn't have done the mountain peak without this restaurant. Nice building and benches outside, but I don't have any specially warm memories of its toast bread or service.

From 1400 metres it takes only 400 more to reach the peak of Pico de Arieiro. Even though the air is thinner and one has some 1.5 km of climbing in legs already, the rest of the road is easier than you might expect. Only some short sections are 10-12%, usually staying at a more moderate 7% - and there are occasional flat sections to help your going.

Such a reward to reach the top! Sun, stunning views and the feeling of an achievement. After that it's fast downhill all the way to Funchal.

Garmin/Strava says 2,006 VM, but that's a moderate estimate. I'd say 2,200 VM is more truthful.

I'm happy that I did the ride yesterday, as it was only light clouds. Today, when I drove there by car, the clouds formed a thick layer from 1,300 to 700 metres, and visibility was only some 20-30 m. It was also so moist that it felt like raining, and the roads were wet.

The road surfaces are noticeably better in the South-East corner of the island than in the West on my Capo Girao rides. Keep in mind that when you descend towards Monte and Funchal, some road sections may be wet or dusty, and there are buses and stray dogs.

If I had some more time here, I'd reride this route. But leaving tomorrow, I've got time only for a short stint. Either once again to Câmara de Lobos or maybe to Curral das Freiras if I wake up early enough.

# data[].attributes.attachment_link.title
Climbing to Pico de Arieiro: Many faces of Madeira

# data[].attributes.attachment_link.description
I planned my ride to South-East Madeira yesterday according to the route I found on Matt Page's blog. This 60 km ride from Funchal to Camacha to Pico de Arieiro turned out to be a great one. Believe me, you need short gears on this route, eg.

# data[].attributes.location_name
Miradouro do Cabo Girão, 9300 Câmara de Lobos, Portugali

# data[].attributes.headline
Miradouro do Cabo Girão, 9300 Câmara de Lobos, Portugali

# data[].attributes.subject
Miradouro do Cabo Girão, 9300 Câmara de Lobos, Portugali

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In Madeira, you can get your pain in no time. There are plenty of climbs wherever you ride. And from Funchal, it's rather difficult to find any meaningful route without climbing

I've begun by riding a nice, short route twice now. It goes from Funchal to the scenic Capo Girao. From the Casino Part hotel it's a 35-40 km ride.

It takes only 7.5 km of slightly undulating road to Câmara de Lobos. It's a nice town to stop for a coffee, if you're on cruising mode. Want to give legs something to complain about? Instead of continuing Estrada Monumental, turn right to the new, wide Avenida do Amparo (ER115) in the roundabout. It'll be 1.5 km of steady 13-14%, eased by a couple of levelled crossings. (See embedded activity below.)

The first five kilometers after Câmara de Lobos are smallish, sub-urban roads of 8-9% ascend. Quality of the tarmac is poor: rough and patchy, but one goes up so slow that it doesn't matter very much. Then there are some sections down and up again, until you reach 600 meters altitude and descend a bit to the scenic lookout point 580 meters above the sea level.

Backways it's easier of course. Be careful with the traffic, though. It's not reckless, but unaware turists, speedy locals, and pedestrians in villages can be hazardous.

Also going +50 km/h downwards on the rough roads may throw and smash your water bottle on the tarmac (tested), so remember to have elixir in two bottles.

Check out the Strava activities: 1st ride - 2nd ride - 3rd ride (shorter, embedded also below)

UPDATED:

# data[].attributes.attachment_link.title
A Sweaty Starter: Two hours to Capo Girao and back (Updated)

# data[].attributes.attachment_link.description
In Madeira, you can get your pain in no time. There are plenty of climbs wherever you ride. And from Funchal, it's rather difficult to find any meaningful route without climbing I've begun by riding a nice, short route twice now. It goes from Funchal to the scenic Capo Girao.

# data[].attributes.location_name
R. da Casa Branca, 9000 Funchal, Portugali

# data[].attributes.headline
R. da Casa Branca, 9000 Funchal, Portugali

# data[].attributes.subject
R. da Casa Branca, 9000 Funchal, Portugali

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Täällä Funchal, Madeira. Saaren suuri urheilija Christiano Ronaldo on työmatkoilla Ranskassa, mutta minä puolestani olen työmatkalla Madeiralla ja tulen lähipäivinä tuuraamaan urheilijavajausta sen mitä töiltäni ehdin.

Löysin netistä E-Bike Madeiran, jolla on tarjolla maantiepyöriä. Tänään kävin myymälässä, ja sain samalla hyviä neuvoja sekä maantie- että MTB-ajamiseen.

Vuokraamani fillari on jokin Specialized-alumiinirunko raskailla Axis Classic -kiekoilla ja entrylevel-Shimanon osasarjalla. Onneksi siinä on kuitenkin 50/34 edessä ja 11/32 takana, niin että pääsee mäet taluttamatta ylös.

Fillari on hintaansa nähden ihan ok. Palvelu oli erinomaista. Huomenna on tarkoitus polkea aamupäivälenkki eli noin neljä tuntia Funchalista länteen.

# data[].attributes.attachment_link.description
Täällä Funchal, Madeira. Saaren suuri urheilija Christiano Ronaldo on työmatkoilla Ranskassa, mutta minä puolestani olen työmatkalla Madeiralla ja tulen lähipäivinä tuuraamaan urheilijavajausta sen mitä töiltäni ehdin. Löysin netistä E-Bike Madeiran, jolla on tarjolla maantiepyöriä. Tänään kävin myymälässä, ja sain samalla hyviä neuvoja sekä maantie- että MTB-ajamiseen.

# data[].attributes.location_name
Lomo de Masca, 38489, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.headline
Lomo de Masca, 38489, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.subject
Lomo de Masca, 38489, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Puerto de la Cruzin hotellin parvekkeen edessä Atlantin aallot lyövät rantaan. Bianchi on huollettu ja kuski treenannut muutaman kuukauden sitä varten, että jaksaa kohdata väistämättömän: kaikki tiet Puertosta vievät ylämäkeen.

Tämä ensimmäinen lenkkini Teneriffalla suuntautui Mascaan. Se tunnetaan paitsi kauneudestaan, myös haastavasta tiestä, jossa jyrkkyyttä ja neulansilmiä riittää. Monet ammattilaistallit käyvät treenaamassa mäkikuntoaan nimenomaan sillä tiellä.

Valitsin reitin ulos Puertosta vähän pöhkösti. Loro Parkin luota ylös suuntaava tie on turhan jyrkkä heti retken alkajaisiksi - en suosittele kuin mäkikauriille. Sen jälkeen on helpompaa viidentoista kilometrin tolpalle Santo Domingossa.

Santo Domingosta käännyin lounaaseen tielle FT-366/TF-82. Tällä reitillä on muuten osa moottoriliikennetietä, jolla pyöräily on kielletty.

Tällä 25 kilometrin nousupätkällä satoi vettä. Märkään renkaaseen tarttuu helposti kaikenlaista. Nyt siihen pureutui puolen sentin mittainen lasisäilä ja puhkoi sisäkumin.

Santo Domingosta on melko yhtenäistä ylämäkeä 25 kilometriä. Onneksi on tullut treenattua, sillä nousut nostavat sykettä varsinkin painavalla kuskilla. Kun kuitenkin anaerobisen kynnys on hivuttautunut vähän ylemmäs kuin alkukesästä,

Santiago del Teidestä Mascaan on pari kilometriä viisitoistaprosenttista nousua. Sellaiseen Bianchin 34-28 välitykset ovat auttamatta liian pitkät. Kadenssi putosi alle viidenkymmenen, ja lähellä oli ettei tarvinnut ruveta taluttamaan.

Keskinopeus tuolle pätkälle oli huikea 8 km/h.

Mascan tie ovat kapea ja mutkat jyrkkiä. Päällyste on erittäin hyvä molemmin puolin laaksoa. Tässä on syytä olla varovainen ja ajaa hitaasti, etteivät mutkat mene pitkiksi.

Mascan laaksoon eivät sadepilvet juuri osu. Nytkin oli mukava lämmitellä ja paistatella päivää ravintolan terassilla autolla paikalle ajaneiden ystävien kanssa.

Mascasta lähdettäessä oli taas hiukan kiivettävää. Vaikka jyrkkyyttä ei ollut kuin jo tutuksi tullut 15 prosenttia, sattui pahimpiin pätkiin vastatuuli. Tämä kaikkein hankalin osuus oli onneksi melko lyhyt.

Pian koittikin kahdentoista kilometrin lasku. Neljänkympin keskinopeus Carratera-vuorelta Buenavistaan tuntui ylämäkimatelun jälkeen hurjastelulta. Suuri osa matkaa on kaksikaistaista tietä, ja siinä pystyy ajamaan aika rennosti.

Vuoret jäivät taa Buenavistassa. Sieltä TF5:ttä pitkin Puertoon on kyllä mäkistä, mutta reitti sopisi vaikka peruslenkkien tekemiseen joka aamu.

Huomenna maanantaina Teidelle seuramatkabussilla, ja ehkä tiistaina samaan paikkaan fillarilla. Täytyy käydä scouttaamassa mikä on fiksuin väylä ulos kaupungista. Tämä taitaa olla paras ohje: http://www.tenerife-training.net/Tenerife-News-Cycling-Blog/best-way-to-get-out-of-puerto-de-la-cruz/

Reitti: Puerto-Masca, https://connect.garmin.com/modern/activity/925240420

# data[].attributes.attachment_link.description
Puerto de la Cruzin hotellin parvekkeen edessä Atlantin aallot lyövät rantaan. Bianchi on huollettu ja kuski treenannut muutaman kuukauden sitä varten, että jaksaa kohdata väistämättömän: kaikki tiet Puertosta vievät ylämäkeen. Tämä ensimmäinen lenkkini Teneriffalla suuntautui Mascaan. Se tunnetaan paitsi kauneudestaan, myös haastavasta tiestä, jossa jyrkkyyttä ja neulansilmiä riittää.

# data[].attributes.location_name
Teleférico del Teide, 38300, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.headline
Teleférico del Teide, 38300, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.subject
Teleférico del Teide, 38300, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
There are two kinds of uphills.

1. Routes with rolling hills or even harder climbs but combined with downhill sections make one push hard and reach anaerobic heart rates. My Sunday ride from Puerto de la Cruz to Masca valley was like that. Thanks to the sporadic downhills, I could spend 13% on threshold level (Z4), 3% on anaerobic level (Z5), and reached 99% of maximum HR.

2. Continuous HC climbs force you choose a different strategy. Start cautiously, don't go into red, at least in the first 2/3.

Today's ride to mount Teide was such a type 2 hors categorie (or especial in Spanish). From sea level to over 2,300 metres in 45 kilometres.

On Teide I didn't reach threshold level at all. Most of the uphill section - almost three hours - was in tempo (Z3).

I had expected the altitude make my heart pump more to get the oxygen required during the last ten kilometres. Yesterday I visited Mt. Teide by bus and went to top. In 3,555 metres even slight uphill trekking made my pulse go wild. But now 2,300 metres didn't make any difference from the ordinary. Anticipating the altitude I maybe took the climb even too cautiously.

From Puerto de la Cruz to La Orotava I avoided the steep Calle Risco Caido by heading North-East to Cuesta la Villa for 2-3 kilometres along TF-217, and turned South-West to TF-21. Recommended.

From La Orotava to El Portillo I crawled 12.5 km/h. This 6% section was steady, and didn't exceed 8%. For this, my lightest gear ratio 34-28 sufficed well. In contrast, the Masca hills would've needed shorter ratio.

It is tedious, almost boring to proceed so slow. 5 minutes per km, I mean is that cycling at all?

In order to cope with such a task, one has to divide the long climb into sections. And to find a rhythm. And to break it every so often by riding out of the saddle.

Traffic wise, I had the joy of climbing by noon, and on a workday. So few cars meant that in many places I could avoid the worst patches of surface by riding in the middle of the road.

I'm not a racer but a commuter. For a mere mortal this climb was almost too much. Exceeding myself like this feels great! Even legs are better than after the Masca ride. In this light the Strava suffer scores seem sensible: 232 for Masca, 160 for Teide.

In the morning I forgot my wind vest and loose arms to the hotel room. Although it was unusually warm up there at Teide Teleferico, the clouds gathered quickly, and going downhill it was only 8°C (46F) from 1,900 to 1,300 metres.

I had to shake and stretch my hands every now and then to feel them and to be able to pull brakes. Luckily I had my makeshift newspaper under my jersey, otherwise.. oh, who knows how could I have done it...

So, lesson learned. In the mountains: prepare for the worst weather even if it's a heat wave down at sea level.

My Top-5 tips for cycling serious climbs

1. Think about route profile and have some strategy tackling it.

2. Prepare your bike and pack your pocket for the changing weather.

3. You've got short gears. Use 'em.

4. Ride your own pace. Be moderate in the beginning.

5. Remember to eat and drink consistently.

# data[].attributes.attachment_link.title
Over 2,000 vertical metres in two different styles

# data[].attributes.attachment_link.description
There are two kinds of uphills. 1. Routes with rolling hills or even harder climbs but combined with downhill sections make one push hard and reach anaerobic heart rates. My Sunday ride from Puerto de la Cruz to Masca valley was like that.

# data[].attributes.location_name
Av. de Cristobal Colón, 38400 Puerto de la Cruz, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.headline
Av. de Cristobal Colón, 38400 Puerto de la Cruz, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.subject
Av. de Cristobal Colón, 38400 Puerto de la Cruz, Santa Cruz de Tenerife, Espanja

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The week in and around Puerto de la Cruz, Tenerife, showed how many different riding options there are on the Northern Tenerife. First some general remarks, and then some information on the routes ridden.

Traffic and roads are mostly very suitable for cycling. Drivers are polite, and usually they wait patiently to have good visibility and spacious part of the road before overtaking you. Of course you still have to be cautious of approaching traffic in tight and narrow turns. Get yourself also a rear light for dark tunnels and for riding in the mist of the clouds.

Road conditions are good if you stay on two-numbered roads (eg. TF-21), and decent on three-numbered roads. Smaller roads may have holes and they may be extremely steep.

Several hard cat. 2-4 climbs: Puerto de la Cruz - Masca

(106 km / 2,360 v.m.)

On my first ride I cycled West from PuertoCruz along TF-5. That part up to El Tanque (particularly the new West end of the road) is meant for heavy traffic, so the road stays below 8% and shoulders are wide. It won't be much steeper to Santiago del Teide, albeit the road is narrower and more interesting to ride.

The climb to Masca is a steep one: 10-16%. My gear ratio wasn't short enough and I really struggled to make it. Even so, I think it's easier from Santiago del Teide than the other way round. Luckily it was less than two kilometres uphill, and another very similar stint after Masca towards Buenavista.

Climbing up from Masca with too long gears and too much weight was a challenge itself. When I was nearing the top of the ridge, the headwind forced me almost to a standstill. I felt proud (and relieved) not giving up. After all that effort, it was such a joy to have a downhill all the way to Buenavista.

From Buenavista to PuertoCruz the TF-5 is an obvious and easy route.

The Masca part had it's effect on the suffer factor, making this ride my hardest on Tenerife according to Strava.

Single hard hors categorie climb: Puerto de la Cruz - Teide Teleférico

(93 km / 2,400 v.m.)

TF-21 is a single steady 5-7% climb, which means that 34-28 gear ratio is enough even for a heavy weight cyclist like me.

I was staying in a hotel near Playa Martiánez. From this side of the town, take TF-31 to the highway crossing, and ride 2-3 kilometres towards Cuesta de la Villa. Make then a tight turn back to La Orotava. It makes some extra mileage, but saves you from excessively steep part in the beginning.

I did this climb in the noon of a workday. It meant that the tourist buses had already went up, and overall traffic was low.

Several cat. 3-4 climbs: Puerto de la Cruz - Tejina

(64 km / 1,285 v.m.)

There were a lot of riders along the coastal North-East road from PuertoCruz to Tejina. No wonder, as the villages are pictoresque, and the terrain merciful, max 500 metres altitude.

From Tejina to Tacoronte it's an 8 km uphill. Very good training wise: it's only 2-6%, so one can take it easy or as a series of power intervals.

For this route 34-28 is more than sufficient.

If the dark clouds and raising wind hadn't scared me back, I would've gone a bit further, TF-13 towards Bajamar and Punta del Hidalgo.

Several cat. 3-4 climbs: Puerto de la Cruz - Realejo Alto - Buen Paso

(62 km / 1,210 v.m.)

Once again, it's good to start via Cuesta de la Villa. Then, TF-320 takes you near to Los Realejos. All's nice and easy up to crossing TF-5.

I had scouted the route from the map but missed to check the parts inside towns and villages. So, it was quite a surprise to have such a steep mile-long section of 9-16% on the main road. Here you'd have use to something lighter than 34-28.

After Realejo Alto, take the scenic TF-342 westwards. My initial plan was to continue from Santa Barbara to El Tanque and then back on TF-5. But as started to feel my legs getting empty and as something got loose in my bike frame, I lost the appetite, and changed into light cruising mode.

From La Mancha I turned East to Buen Paso, and after that TF-5 led me back to PuertoCruz.

About 320 km and 7,200 vertical metres in a week. It was very much what my legs were ready for, and it also meant that I could spend time with my dearest and with my friends in other, more social activities.
Very likely an island I'll revisit next year. Not only these, but for example the Anaga peninsula would be worth riding, too.

# data[].attributes.attachment_link.description
The week in and around Puerto de la Cruz, Tenerife, showed how many different riding options there are on the Northern Tenerife. First some general remarks, and then some information on the routes ridden. Traffic and roads are mostly very suitable for cycling.

# data[].attributes.location_name
11020 Mt Hamilton Rd, San Jose, CA 95140, Yhdysvallat

# data[].attributes.headline
11020 Mt Hamilton Rd, San Jose, CA 95140, Yhdysvallat

# data[].attributes.subject
11020 Mt Hamilton Rd, San Jose, CA 95140, Yhdysvallat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mount Hamilton Road on yksi Piilaakson suosituimmista pyörälenkkireiteistä.

Tie on tehty alun perin 1800-luvun lopulla 1300 metrin korkeudella sijaitsevan Lick Observatoryn kulkureitiksi. Koska sitä pitkin on kuljetettu isoja teleskoopin osia myös rekoilla, ovat tien 365 mutkaa selkeitä ja riittävän väljiä viiletellä myös alamäkeen.

Hamilton Roadia ei tarvitse polkea yksikseen, ei ainakaan viikonloppuna. Puolen päivän reissulla arvioin nähneeni 50-60 pyöräilijää. Osa ajeli itsekseen, osa pienissä ryhmissä. Myös porukkalenkkejä ja kisoja järjestetään täällä säännöllisesti.

Koska tämä tienpätkä ajetaan useimpina vuosina osana Tour of Californiaa ja koska sitä pitkin on paljon turistiliikennettä, pidetään sen kunnosta huolta. Ja koska tietä käyttää säännöllisesti niin paljon pyöräilijöitä, osaavat autoilijatkin varoa. Pelkkää plussaa siis.

Mount Hamilton Road koostuu kolmesta nousuosuudesta, joiden välissä on selkeä lasku. Ensimmäisen, noin yhdeksän kilometrin nousun jälkeen seuraa pudotusta sadan metrin verran Joseph D. Grant Parkiin. Sen parkkipaikalla on mahdollisuus täyttää juomapullot sekä käydä Bajamajassa. ( kartta)

Toinen nousuosuus on aika lailla ensimmäisen kaltainen. Viimeinen osuus on jyrkin, joten siihen kannattaa säästää paukkuja. Reittijälkeni ei ole nousun osalta yhtenäinen, mutta paluuosuuden jäljestä näkee hyvin, miten alamäessäkin joutuu töihin kahden ihan merkittävän ylämäen verran. Näistä jälkimmäisessä sydän hakkasikin tauluun koko reissun tiukimmat sykelukemat.

Ylös polkiessani tulin ensimmäisellä mäkiosuudella saavuttaneeksi Johnin, paikallisen kilpapyöräilijän, jonka kanssa ajoimme jutellen huipulle saakka. Omasta näkökulmastaan hän oli ihan harrastelija, koska serkkupoika ajoi ammattilaisena. John oli polkemassa peekoolenkkiä toipuakseen maastokisasta ja pitääkseen virettä yllä Laguna Secan moottoriradalla ajettavaan Twilight Cycling -kilpailuun.

Oli erittäin hyvä ratkaisu hidastaa Johnin ylläpitämään tahtiin. Alkumatkan vauhdilla olisi koneeni piiputtanut viimeisillä kilometreillä.

Lickin observatorion luota on komeat näkymät ympäröivään erämaahan ja Piilaaksoon. Odottelin tovin San Josessa olevia ystäviäni, joille sain tekstattua observatorion olevan auki. (Kännykkäverkon kenttä toimii juuri ja juuri parkkipaikalla Piilaakson puolella.)

1,3 kilometrin korkeudessa on selvästi viileämpää kuin laaksossa, ja tuuli käy tyynenäkin päivänä. Piti välillä siirtyä sisäpihalle tuulensuojaan lämmittelemään, kun en ollut ottanut tuuliliiviä mukaan.

Observatorio on tutustumisen arvoinen kohde myös automatkaajille. Siihen kuuluu useita kaukoputkia, joista tuli ensin tutustuttua 1800-luvun lopussa rakennettuun 30 cm linssikaukoputkeen ja sen kupolihalliin. Upea rakennus kaikkiaan! Tuli vahvasti mieleen animaatioleffa Muumipeikko ja pyrstötähti.

Kävimme myös katsomassa 1950-luvulla valmistunutta peiliteleskooppia, joka oli moderni ja edellistäkin tehokkaampi laite. Lickin observatorio ei olekaan pelkkä opiskelijoiden ja turistien nähtävyys, vaan siellä on havaittu yhdeksän kymmenestä ensimmäisestä aurinkokunnan ulkopuolisesta planeetasta.

Aukioloajat selviävät Visitors Information -sivulta. Observatoriossa on matkamuistomyymälä, mutta ei kahvilaa. Snacks-automaatti löytyy, kun kävelee myymälän ohi käytävän päähän ja pari porrasta alas oikealle.

Alas ajaessa huomaa, että reitti on monelle autokuskille vieras. Niinpä he ajavat mutkat todella varovasti. Kun suorat ovat lyhyitä, näkyvyys puiden vuoksi huono ja mutkia paljon, voi kestää kauankin ennen kuin pääsee autoista ohi. Toinen vaihtoehto on ottaa paluumatka hissuksiin ja jarrutella autojen perässä.

Amerikkalaiseen tapaan tien keskiviivan molemmin puolin on pieniä heijastinkorokkeita, joita on syytä varoa. Jos leikkaa mutkaa liikaa ja vauhtia on kuusikin kymppiä, voi etupyörä lähteä alta pieneenkin kynnykseen osuessaan.

Kokonaismatka San Josen keskustasta Lick Observatoryyn ja takaisin lienee noin 80 km. Omasta reittijäljestäni tosiaan puuttuu osa alkumatkaa. Jos aikaa ja ajohaluja riittää, tie jatkuu kyllä hyvänä observatorion jälkeenkin. Itsellänikin oli tarkoitus ajaa pidemmälle, mutta aika vierähti tähtitornissa ja loppujen lopuksi tämäkin lenkki oli ihan riittävä.

Sierra Road revisited

Sierra Road oli niin mainio pätkä, että sinne piti suunnistaa vielä toisenkin kerran, kun tilaisuus yllättäen tuli. mLearn-konferenssin päätöspäivä loppui nimittäin jo varhain iltapäivällä, eikä tälle reitille tarvinnut varata kuin pari tuntia.

Huonoksi onneksi kaksi ketjulenkkiä rusahtivat jumiin heti alkumatkasta sen verran kovasti, ettei niitä saanut notkistettua taivuttelemalla. Soitin fillarin vuokranneeseen UDCtoursiin, ja mekaanikko hyppäsikin autoon saman tien. Minä puolestani nautin ylimääräisestä kahvitauosta Starbucksissa.

Puolen tunnin kuluttua apu saapui. Ei saanut hänkään ketjua toimimaan, mutta saattoi sentään vaihtaa tilalle uuden. Loistavaa palvelua kerrassaan!

Nyt toisella kerralla mäki tuntui kevyemmältä, ja alamäen puolellakin uskalsin laskea rennommin. Varoituksen sana kuitenkin: Felter Roadin varrella on monia hevostalleja, ja tien poikki menee monia ratsastuspolkuja. Koskaan ei siis tiedä mitä katveesta ilmestyy.

Yhtä oikealle kaartuvaa mutkaa en muistanutkaan oikein, vaan se pääsi yllättämään jyrkkyydellään. 50 mailia tunnissa alamäkeen sukeltava fillari ei pysähdy ihan heti, kun jarruista painaa. Nipin napin tie riitti, kun saattoi ajaa vastaantulevien kaistan yli ulkokurvin reunalle.

Alla olevissa kuvissa Calaveras Reservoire -tekojärvi sekä Calaveras Fault, joka on yksi Tyynenmeren ja Amerikan laatan välisistä siirroslinjoista.

# data[].attributes.attachment_link.title
Piilaakson parhaita: Mount Hamilton Road

# data[].attributes.attachment_link.description
Mount Hamilton Road on yksi Piilaakson suosituimmista pyörälenkkireiteistä. Tie on tehty alun perin 1800-luvun lopulla 1300 metrin korkeudella sijaitsevan Lick Observatoryn kulkureitiksi. Koska sitä pitkin on kuljetettu isoja teleskoopin osia myös rekoilla, ovat tien 365 mutkaa selkeitä ja riittävän väljiä viiletellä myös alamäkeen. Hamilton Roadia ei tarvitse polkea yksikseen, ei ainakaan viikonloppuna.

# data[].attributes.location_name
3460 Sierra Rd, San Jose, CA 95132, Yhdysvallat

# data[].attributes.headline
3460 Sierra Rd, San Jose, CA 95132, Yhdysvallat

# data[].attributes.subject
3460 Sierra Rd, San Jose, CA 95132, Yhdysvallat

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Maanantaiaamuna sain hotelliin toimitettuna moitteettomassa tikissä olevan Scott CR1 Ultegran. Parilla säädöllä pyörästä tuli ajettava: satulaa ylös viisi senttiä, stemmi osoittamaan alas, ja kaksi senttiä spacereitä stemmin alapuolelta yläpuolelle. Mukaan kaksi banaania, energiapatukka ja kolme vesipulloa.

Sunnuntaina oli San Josen kaupunkialue tullut jo sen verran tutuksi, että oli helppo suunnistaa kohti Sierra Roadia. Tiesin odottaa napakkaa ylämäkeä, koska nousun keskijyrkkyys oli kymmenen prosenttia. Siitä huolimatta olin ensialkuun ihmeissäni: tätäkö pitää pystyä kinnaamaan enemmänkin kuin sen kolmesataa metriä, johon olen tottunut Espoon Rinnekodin mäessä?

Vaikka aurinko porotti ja oli hellekeli, ei ajaessa tullut ihan mahdottoman kuuma. Monin paikoin puut antoivat varjoa, mikä on luksusta verrattuna Kreetalla ajamiini nousuihin.

Silti välillä meinasi happi ja huumori loppua. Kun 14-18 prosentin pätkä oikeni hetkeksi 12-13 prosenttiin, piti ottaa huikkaa ripeästi, että ehtisi saada virkistystä ennen uudestaan jyrkkenevää pätkää. Loistoa! Tätä juuri olin tullutkin hakemaan.

Nelisen kilometriä ajettuani, noin 400 nousumetriä takanani, tapasin tienmutkan levähdyspaikalle pysähtyneen Jonin. Paikka olikin oivallinen lepotauolle: paras näköala Piilaaksoon mitä reitillä oli tarjota.

Jon piti pähkähulluna, että tasamaan kasvatti tulee Kaliforniaan ajamaan ensimmäisenä päivänään Sierra Roadin nimenomaan siitä vaikeasta suunnasta. Ymmärsi kyllä, kun kerroin, että ei tässä ole mahdollisuutta moneen ajokertaan. Kiitokset vaan Jonille respektistä, olin salaa ylpeä hulluudestani.

Jon oli liikkeellä komealla ja viimeisen päälle varustellulla matkapyörällä. Rungossa luki Handmade by Jon Kraft. Hän oli siis paitsi kasannut sen itse, myös suunnitellut ja rakentanut sen rungon. Siitä vasta olikin syytä olla ylpeä!

Jonin muuten tuntee varmaan moni suomalainenkin. Hän oli pitkään töissä Nokialla, ja on käynyt Suomessakin.

Pysähdyksen jälkeen mäki tuntui kevyeltä. Jalat olivat jo tottuneet polkemaan, ja jyrkkyyskin oli muutaman prosentin pienempi kuin alkumatkalla. Huippu tuntui tulevan vastaan hiukan kesken kaiken, mutta niin kai siinä aina käy.

Sierra Roadin lenkki on mäen alkupuolta lukuun ottamatta helppo ja varsin lyhyt, vain 26 kilometrin mittainen. Keskustasta, Fairmont-hotellista laskien reitin kokonaismitaksi tuli vajaat 50 kilometriä. Nousu yltää 700 metrin korkeuteen. Sierra Roadia pitkin nousten (vastapäivään) reitti on rankempi. Calaveras Roadin suunnasta ylämäet ovat loivempia ja niissä on välillä tasanteita.

Tie on kauttaaltaan varsin hyväkuntoinen, joten sitä on miellyttävää ajaa. Huipun jälkeen alamäissä piti hiukan varoa, kun tuntemattomalla baanalla voi tulla mutkan takaa mitä vain, mutta seitsemänkymppiä näytti menevän rikki. Olisi ollut kiva katsoa dataa jälkeenpäin tarkemminkin, mutta jostain syystä mittari oli tallentanut vain kolmekymmentä metriä hotellilta, vaikka se kuitenkin näytti toimivan oikein koko reissun ajan.

Juuri nyt näyttää siltä, että pääsen yllättäen ajamaan huomenna Sierra Roadin toisen kerran :)
-
LISÄYS: Pääsin lenkille, ja hyvin kulki, vaikkakin ensin tarvittiin UDCtoursin huoltomies tien päälle vaihtamaan ketjut ja vaikka sittemmin eräässä alamäessä ei meinannut jarrutusmatka riittää. Reittijäljestä on helppo päätellä missä kohdassa on tullut tavallista tiukempi jarrutus...

# data[].attributes.attachment_link.description
Maanantaiaamuna sain hotelliin toimitettuna moitteettomassa tikissä olevan Scott CR1 Ultegran. Parilla säädöllä pyörästä tuli ajettava: satulaa ylös viisi senttiä, stemmi osoittamaan alas, ja kaksi senttiä spacereitä stemmin alapuolelta yläpuolelle. Mukaan kaksi banaania, energiapatukka ja kolme vesipulloa. Sunnuntaina oli San Josen kaupunkialue tullut jo sen verran tutuksi, että oli helppo suunnistaa kohti Sierra Roadia.