# data[].attributes.headline
אילו יכולת לשנות משהו חיים שלך, את מה היית משנה?

# data[].attributes.subject
אילו יכולת לשנות משהו חיים שלך, את מה היית משנה?

# data[].attributes.body
את עצמי.

# data[].attributes.headline
ולפחות את הפאדלט הרימון לא חוסם לי.

# data[].attributes.subject
ולפחות את הפאדלט הרימון לא חוסם לי.

# data[].attributes.body
אני יודעת שזה אידיוטי,

אבל זה כל כך חמוד שהוא אומר לי לסתום את האוזניים לפני שהוא מקלל את כולם.

# data[].attributes.headline
אלוקים ישמור כמה עברתי בחודשיים האלה

# data[].attributes.subject
אלוקים ישמור כמה עברתי בחודשיים האלה

# data[].attributes.body
אני קוראת את מה שכתבתי פעם, ואני מרגישה כמו גוש של טמטום, מה לעזאאזל עבר עלי.

# data[].attributes.headline
תודה ל ך אלוקים

# data[].attributes.subject
תודה ל ך אלוקים

# data[].attributes.body
על ההרגשה הטובה.
על המוטיבציה.
על הרצון להצליח.

על הבסיס.

בבקש ממך אלוקים.
עזור לי להתפלל שלוש תפילות ביום.
אתה חסר לי.

עזור לי לשמר על כשרות מהודרת.
למרות שבבית לא שומרים.
כי מצוותיך חשובות לי.

עזור לי להתקדם בעבודתך בצורה כי נכונה.

עזור לי להקי בית של תורה.

# data[].attributes.headline
אם כבר למות אז למות מאהבה.

# data[].attributes.subject
אם כבר למות אז למות מאהבה.

# data[].attributes.body
תודה ל נועה לואקר

# data[].attributes.headline
היום בבוקר בשבת. השעון מעורר של הפלאפון שלי צלצל, הוא היה בחדר של מעיין. ובצהריים היא שואלת אותי. -"תגידי,השעון שלך צלצל או שרק חלמתי על זה?"

# data[].attributes.subject
היום בבוקר בשבת. השעון מעורר של הפלאפון שלי צלצל, הוא היה בחדר של מעיין. ובצהריים היא שואלת אותי. -"תגידי,השעון שלך צלצל או שרק חלמתי על זה?"

# data[].attributes.body
ואני כזה מתפוצצת מצחוק בפנים-"רק חלמת".
והיא כזה-"איזה מוזר,אני גם זוכרת שאמרתי לעצמי-לא, אני לא אעורר בגללו"
-ואני כזה. חחח.

# data[].attributes.headline
את שלמה.וזה כמו לרוץ בשדות יפייפים אינסופים,והשמש שוקעת,או זורחת, אם תשאלו אותי זה אותו אפקט,והציפורים מחייכות.ואת נרגשת. התחלה חדשה.מסלול חדש לגמרי,הוא לא בדיוק מה שרצית. אבל הוא מה שאת עכשיו רוצה. ואת מאושרת. נרגשת ושמחה. וזה מה שחשוב.נכון?את תעבדי קשה.את יודעת. אבל את מסוגלת.כי את באה עם עצמך.את יודעת להפוך כל עבודה לכיף.כל למידה. לתלמים.תלמים.של חיוך.ואת לא לבד.את ממששת את את האותיות על הלשון.ס-ט-ו-ד-נ-ט-י-ת.רק בת שמונה עשרה.יש סיפוק.יש סיפור.מי היה מאמין שתשמחי ככה

# data[].attributes.subject
את שלמה.וזה כמו לרוץ בשדות יפייפים אינסופים,והשמש שוקעת,או זורחת, אם תשאלו אותי זה אותו אפקט,והציפורים מחייכות.ואת נרגשת. התחלה חדשה.מסלול חדש לגמרי,הוא לא בדיוק מה שרצית. אבל הוא מה שאת עכשיו רוצה. ואת מאושרת. נרגשת ושמחה. וזה מה שחשוב.נכון?את תעבדי קשה.את יודעת. אבל את מסוגלת.כי את באה עם עצמך.את יודעת להפוך כל עבודה לכיף.כל למידה. לתלמים.תלמים.של חיוך.ואת לא לבד.את ממששת את את האותיות על הלשון.ס-ט-ו-ד-נ-ט-י-ת.רק בת שמונה עשרה.יש סיפוק.יש סיפור.מי היה מאמין שתשמחי ככה

# data[].attributes.body
ורק רציתי לזכות בעוד קצת זכרונות(מהפייס)
כדי שאוכל להיזכר בווינטר בלו שהייתי פעם.
כדי שהקסם שהיה בי ואבד.
יחזור אליי קצת.
אני אומרת את זה בדמעות.
אבל אני מרגישה נטולת קסם.
כאילו אני כבר לא ווינטר בלו.
ואני מתגעגעת אלייה.
אבל היא נעלמה.

# data[].attributes.body
יש לנו סוג של מעמד לעיתונים בצורת איש.
ופעם אח שלי התפלל לידו ואחותי אמרה לו שאסור כי זה עבודה זרה.
ומאז אנחנו קוראים לאיש הזה, המעמד של העיתונים, עבודה זרה.
אני לא רוצה לחשוב מה יקרה כשיום אחד חברהתבוא אליי ואמא שלי בדיוק תגיד לאחותי-"מעיין מאמי , תזיזי בבקשה את העבודה זרה ותשימי אותו בפינה".
זה יהיה רעעעע.

# data[].attributes.headline
את חייבת להפסיק לסמוך על אנשים

# data[].attributes.subject
את חייבת להפסיק לסמוך על אנשים

# data[].attributes.body
להפסיק להאמין בהם.
שהם יהיו מה שרית שהם יהיו בשבילך.
וזה לא משנה כמה השקעת בשבילם.
כמה השתדלת להיות בשבילם בדיוק מה שהם צריכים.
את חייבת להפסיק לצפות מאנשים.

כי  בחיים לא תמצאי את האנשים שאת מחפשת.
את תמיד טועה.
את חושבת שהנה עכשיו מצאת עוד איזה נפש תאומה.
אבל תוך חצי שנה במקרה הכי טוב.
הנפש הזאת מתגלה כנפש.
אבל לא תאומה.

התואמה התפוגגה לה בכלל האוויר.
לבלי שוב.

# data[].attributes.headline
את רוצה שמישהו יקרא אותך

# data[].attributes.subject
את רוצה שמישהו יקרא אותך

# data[].attributes.body
שיבין קצת את הנפש שלך.
שיקח ממך את הנטל הזה.
שיעזור לך ולו במעט.
אבל את היחידה שקוראת אותך.
היחידה.

# data[].attributes.headline
הרגע המגניב הזה שכל פעם מחדש אני מגלה כמה אני מכורה לעצמי.

# data[].attributes.subject
הרגע המגניב הזה שכל פעם מחדש אני מגלה כמה אני מכורה לעצמי.

# data[].attributes.headline
והלבד הזה. כל כך הרבה לבד.

# data[].attributes.subject
והלבד הזה. כל כך הרבה לבד.

# data[].attributes.body
הוא רודף אותי.
שוב ושוב.
נכנס לכל מקום.
החושך הזה.
מלא לי כל פינה בלב.
כל פינה בתוכי.
בעצמי.

כל כך הרבה ריק.
כל כך הרבה לבד.
כל כך הרבה בדידות.

שאני רק רוצה לחבק את עצמי חזק חזק.
וללחוש לי שהכל יהיה בסדר.
שיום אחד.
אני אהיה אהובה.
אהובה באמת.

אני רק רוצה לחבק את עצמי חזק חזק.
שהחיבוק יכנס גם ללב.
ואז לפחות הוא לא יהיה ריק כל כך.
אילו רק הייתי מצליחה.

אבל החיבוק לא ניכנס ללב.
אבל הדמעות דווקא כן.
מחלחלות הן פנימה לתוך הנפש.
אם אבנים שחקו מיים.
אם מים שחקו אותי.
ואני לא חזקה.
כמו שכולם חושבים.
כמו שכולם רואים.
ואני רוצה לצעוק.
ואני רוצה לצרוח.

בתוך כל הלבד הזה.
בתוך כל החושך האינספי.
והקולשלי מהדהד שם לנצח.

ואני שומעת את עצמי שוב ושוב ושוב.
מתחילת העולם.
ועד סופו.
אני לבד.

# data[].attributes.headline
אני לא רובוט

# data[].attributes.subject
אני לא רובוט

# data[].attributes.body
הדפדפן של גוגל מבקש ממני שוב להצהיר.
ואז רוצה שאתר לו רמזורים, ערים וגבהות, מעברי חציה ומטפי כיבוי אש כדי להוכיח זאת.
ואני מוכחיה את הכל.
עוברת שלב אחר שלב.

אני לא רובוט.
הדפדפן של גוגל אישר אפילו.

אז למה לאנשים שסביבי כל כך קשה להבין את זה?

# data[].attributes.headline
ואני כל הזמן תוהה לעצמי

# data[].attributes.subject
ואני כל הזמן תוהה לעצמי

# data[].attributes.body
אם אנשים הולכים ברחוב, ועוברת להם בלה מן תהייה כזאת. מה עם ווינטר בלו? מה היא עושה עכשיו? האם היא גם נזכרת בי מידי פעם?
מן צביטה כזאת קטנה בלב.
כמו שיש לי.
על כל מיני אנשים.
שהקשר נעלם לגמרי.

ואוליי כן.
ואוליי לא.
רק אלוקים יודע.
ואוליי הגעגוע בלב. הוא כמו נורה אדומה.
נורה אדומה וקטנה. שמוחבאת בתוך הלב.
ובכל פעם כשיש צביטת געגוע קטנה.
היא מהבהבת.

אבל אף אחד לא רואה.
רק אלוקים.
יושב שם מלמעלה.
רואה את כל הנורות מהבהבות.
יושב מלמעלה וצוחק על כולם.
יושב מלמעלה ובוכה.
על כולם.
והגשם יורד.
ועוד מכונית עוברת.
והפנסים האדומים שלה.
ביחד עם פנסי הרחוב.
מסנוורים לי את הלב.
גורמים לו שוב להבהב.

מזכירים לי שאני קצת לבד.
קצת הרבה לבד.

# data[].attributes.headline
וההרגשה הזאת שכולם שם ממשיכים לחיות בלעדיי

# data[].attributes.subject
וההרגשה הזאת שכולם שם ממשיכים לחיות בלעדיי

# data[].attributes.body
ואני חיה בעולם שלי. זה קצת כמו חיה בכלוב.
קצת כמו הריבועים השחורים ששמים לסוסי בעיינים כדי שילכו ישר ולא יסיטו מבט לצדדים וילכו עקום.
קצת כמו לקחת ריטין.
זה אולי טוב.
אבל זאת הרגשה כזאת.
כמו עץ קטן שקשור לעמוד.
כדי שיעמוד יותר ישר.
זה כואב. אבל כנראה שזה שווה את זה.
כי רק ככה אולי.
אוכל לחיות את החיים שלי נכון.

# data[].attributes.headline
אז מה חסר לי בדיוק?

# data[].attributes.subject
אז מה חסר לי בדיוק?

# data[].attributes.body
חסר לי החיבוק הזה. על כל מה שאני כותבת. על כל מה שאני חושבת. ע לכך מה שאני אומרת.
חסר לי להכיר אנשים חדשים.
חסר לי ההרגשה הזאת שלאנשים אכפת ממני.
חסר לי לפתוח את הלב שלי בפני אנשים.
חסר לי התראה על אימוג'י לב. על פוסט כאוב.
חסר לי תגובה. של מבינ/ה אותך.
או מאחלת לך שתצליחי למרות הקושי. או כל החרטות האלה.
חסרלי היכולת הזאת. לפתוח את הלב. פשוט לכתוב את מה שכואב לי.
בלי להרגיש שאני נופלת על אנשים.
בלי להרגיש שאני דוחפת להם לפרצוף את הבעיות שלי בחיים.
בלי להרגיש מעיקה. מעמיסה.
כי אם זה מעיק עליכם- אז לכו.
אתם לא חייבים.
זה לא שכתבתי לכם את זה בפרטי.

חסר לי האנשים.
חסר לי ההרגשה שאני אהובה.
חסרה לי שמיכת החיבוקים הזו.
חסר לי.
אני רוצה חיבוק.
אני רוצה שאנשים יאהבו אותי.
אלוקים.תעשה שבעולם האמיתי שאני נמצאת בו אני אוכל לעשות את זה.
תעשה שהחסר הזה יתמלא לי.
תעשה שאני לא אצרך את הפייסבוק בשביל זה.
אני מבקשת.
אני עשיתי את הצעד שלי.
כדי להיות הבת שלך.
אני יודעת שאתה לא חייב לי כלום.
ושלהפך. אני חייבת לך חובות שלעולם לא אוכל להשלים.
אבל אני מבקשת.
כי אני יודעת. שזה לא כמו לבקש כסף. או הצלחה. או אני לא יודעת מה.
דברים שאפשר לחיות בלעדיהם.
או בצמצום.
כי גם עניים יכולים לחיות.
כי גם לא יוצלחים יכולים לחיות.
אבל איזה אדם מסוגל לחיות כשהוא מרגיש לא אהוב???

# data[].attributes.body
חסר לי פייסבוק.
וההרגשה הזאת בעצמות, שאני רוצה לחזור. כל כך רוצה לחזור.
ובאמת של האמת שבי. אני לא באמת רוצה לחזור.
זה כמו לרצות שוקולד.
כשאת בדיאטה.
איכ. אני שונאת את הדוגמאות האלה.
מה שעוד מחזיק אותי.
זה הפוסט האחרון שכתבתי.
זה שאולי בזכות יהיה לעוד אנשים כוח לעזוב ולא לחזור אף פעם.
אבל קודם אני צריכה להוכיח שזזה אפשרי.
שאני יכולה.
שאני יכולה.
ואני לא יכולה לחזור.
לא יכולה לחזור אף פעם.

# data[].attributes.headline
אני הולכת להיפגש היום עם לאה וויטנר.בעזרת ה.

# data[].attributes.subject
אני הולכת להיפגש היום עם לאה וויטנר.בעזרת ה.

# data[].attributes.body
החיוך הזה כשאת לא ישנת בלילה,ומגיע הבוקר ואת קולטת שכולם מתעוררים,ואת מרגישה שהרווחת איזה משהו שאף אחד לא הרוויח, אבל אין לך מושג מה.

# data[].attributes.headline
עוד מעט בגרויות ואני

# data[].attributes.body
עוד מעט בגרויות ואני מודאגת לגמרי, הרמה שלי בכל המקצועות היא פח, אסור לסמך על הבית ספר ולא על המורות, ואני לא מסוגלת ללמוד בצרת הלמידה הזאת.

# data[].attributes.headline
אז אחרי חצי שנה הפסק

# data[].attributes.body
אז אחרי חצי שנה הפסקה חזרתי לפה קראתי את מה שכתבתי וצחקתי מעצמי עד מוות, השתתפתי עם צערי עודדתי את עצמי, ובקיצור, אני אדם שלא עובד בקביעות כך שלא אוכל להבטיח שאחזור לכתוב כאן באופן קבוע, אבל אני אנסה, אולי לא רק בגלל שכיף לי לכתוב- יותר בגלל שכיף לי לקרוא את זה אחרי..

# data[].attributes.headline
המורה-"כתבי  שניים ש

# data[].attributes.body
המורה-"כתבי  שניים שלושה משפטים קצרים בהם את אומרת את דעתך על-"
אני-"*כותבת חצי עמוד בכתב קטן וצפוף*
*מביאה לחברה להעתיק*
חברה-"את לא חושבת שהיא תגיד לך לצמצם את זה לשלושה משפטים?"
אני-"עד כמה שידוע לי- משפט נגמר כשיש נקודה, ועד כמה שזכור לי- שמתי שם רק שתי נקודות- אז שתתמודד לה"

# data[].attributes.headline
והנה עבר לו עוד יום,

# data[].attributes.body
והנה עבר לו עוד יום, ואני לא אזכה לישון לפני השעה 12 הודות לאח המעצבן שלי

# data[].attributes.headline
פשוט נמאס לי מעצמי, 

# data[].attributes.body
פשוט נמאס לי מעצמי, יש את הריבים האלה, שאחריהם אני מרגישה שאני פשוט כישלון בתור בן אדם.
אח שלי יכול להוציא אותי מדעתי, בכל מובן המילה.
לעזאזלל. אני חייבת לשלוט בעצמי, ולא לתת לו לעשות לי את זה.

# data[].attributes.headline
תוכלי להסביר לי מחר?

# data[].attributes.body
תוכלי להסביר לי מחר?

-חחחחחחח קודם כל יפה שאת פותחת מתמטיקה ועוד בשעה כזאת

כן,מגיע לי כפיים

-דבר שני אני יודעת אני גם לא ידעתי מה אני אמורה לעשות עם החיים שלי

ומה עשית עם החיים שלך בסוף?

😕

‏

הנחתי להם להמשיך בשקט ובשלווה במקום להיקטע בטרם עת על ידי התקף לב מגורמים חיצוניים

זאת אומרת סגרתי את ספר ממ.

אוי, אנאל, את גאון.

# data[].attributes.headline
אמא כבתה לאבא את האו

# data[].attributes.body
אמא כבתה לאבא את האור בשירותים.
כשהוא יצא- היא שאלה אות :"איך היה בחושך?"
אחותי הקטנה שאלה-"איפה הייתם? מה זה החושך הזה?"
אח שלי ענה- "החושך הזה זה השירותים"
אחותי נכנסת לשירותים-"איככככ, מה זה, יש פיפי על הרצפה ,דרכתי על זהה"
נו, זה מה שקורה שעושים פיפי בחושך...

# data[].attributes.headline
תחכי יותר מהר

# data[].attributes.body
תחכי יותר מהר

# data[].attributes.headline
תגמגמי יותר ברור

# data[].attributes.body
תגמגמי יותר ברור

# data[].attributes.headline
אני מחשיבה את עצמי ל

# data[].attributes.body
אני מחשיבה את עצמי לבן אדם נחמד, אבל יש פעמים שממש נמאס לי להיות אדם כזה.
אחד הדברים השנואים עליי ביותר זה עבודת צוות. אני פשוט שונאת את זה.
עשינו אתמול פרוייקט באזרחות-שתיים מהבנות לא עונות לפלאפון, ולא נכנסות להנגאאוט. רק אני ודניאלה ישבנו עליו, -חילקנו ביננו את העבודה-חצי חצי.
אני עשיתי את כל החלק שלי,היא עשתה רק חצי מהחלק שלה.
ואת החלק שהיא עשתה-עבדתי עליו במשך שעה -כדי שהוא יהיה ראוי להיכנס לעבודה.
ואז, אחרי זה, היא אומרת לי-"שזה מהמם" ,אבל " היא לא רואה איפה העבודה שלה שם" שלא אכפת לה שאשנה-אבל לא בכזו דרסטיות.
והייתי ככה מלענות לה-"אז אולי אם היית את כותבת את זה כמו שצריך..."
אבל הייתי נחמדה, כי לפני זה היא אמרה לי שהיא אוממרת לי את זה רק כי היא מרגישה לידי בנוח(היא מאוד ביישנית..)
אז לא מספיק שעבדתי על זה שעה כדי שזה יהיה כתוב טוב-אני גם צריכה עכשיו לעבוד על זה עוד שעה-כדי שזה יאה כמו מה שהיא כתבה...
אוףףףף

# data[].attributes.headline
#להכניס את זה יום אחד בספר

# data[].attributes.subject
#להכניס את זה יום אחד בספר

# data[].attributes.body
"למה את מרביצה?"
-"אמרתי לו לצאת לי מהחדר והוא לא יצא"
"לא שמעתי אותך אומרת את זה, את מיד הרבצת לו"
-"אמרתי לו באופן לא-מילולי"
"אז באיזה אופן כן אמרת לו?"
-"באופן פיזי"

# data[].attributes.headline
הימים עוברים לי מהר 

# data[].attributes.body
הימים עוברים לי מהר מידי, אני לא מספיקה לעשות כלום.
אני שומעת עכשיו הרצאה בזום, אמריקאית אחת.
מוציאה אותי מדעתי, עם המבטא שלה.

# data[].attributes.headline
"קבינט הקורונה"ז

# data[].attributes.body
"קבינט הקורונה"
זה נשמע כאילו הקורונה הקימה קבינט.

# data[].attributes.headline
זה נורא מתסכל, לא לע

# data[].attributes.body
זה נורא מתסכל, לא לעמוד בדברים שהצבת לעצמך.
ויותר מתסכל, זה לא לעמוד בדברים שלא הצבת לעצמך.
נכון-לא הצבת לעצמך את היעד הזה, אבל זה לא אומר שאת לא מאוכזבת כי לא השגת אותו.

# data[].attributes.headline
אוף, דווקא כשחשבתי ש

# data[].attributes.body
אוף, דווקא כשחשבתי שהשארתי את העולם הזה מאחור לגמרי, הוא חזר אלי.
זה מעצבן.למה אנשים לא מביני שהשתניתי?
למה הם כל הזמן זוכרים לי את מי שהייתי פעם.

# data[].attributes.headline
אז אתמול דיברתי עם ח

# data[].attributes.body
אז אתמול דיברתי עם חברה בפלאפון, איכשהו הגענו ללדבר על המבורגר, ואז היא אמרה שלהמבורגר קוראים המבורגר כי חזיר באנגלית זה המב או משהו כזה, אז אמרתי לה שזה לא נכון-ושלהמבורגר קוראים המבורגר-כי המציאו אותו בהמבורג.
ואז התחלתי לגכך לעצמי- ואמרתי לה-תחשבי שעל כל שם של מאכל יש עיר-תחשבי שאולי באיטליה יש מקום שאשכרה קוראים לו פיצה ואז ירד לי האסימון-מגדל פיזה!!!!
(באנגלית מיגדל פיזה=pizza,ופיצה=pizza)
הייתי בשוק במשך כמה דקות,עדיין מעכלת את זה.

# data[].attributes.headline
כמה זמן לא נשארתי ער

# data[].attributes.body
כמה זמן לא נשארתי ערה עד חמש בבוקר בגלל ספר, אתמול זה קרה, דן בראון,אתה טובבב.

# data[].attributes.headline
למעשה זאת הפעם הראשו

# data[].attributes.body
למעשה זאת הפעם הראשונה שהיינו בחג עצמו בבית, בחול המועד אנחנו בדרך כלל בבית, אבל בחג עצמו לא, בגלל שאנחנו גרים דיי גבוה-ואין מעלית שבת-בדרך כלל נחנו נוסעים לסבא וסבתא שלי, אבל השנה...
הייתי בטוחה שזה יהיה חג סוכות זוועתי-אבל מסתבר שהוא היה דווקא ממש נחמד.
שמנו בסוכה מקרר ופלטה, והורדנו לפני כל דבר שחשבנו שנצטרך,ככה אנחנו לא היינו צריכים לזוז כמעט,
ולמרות זאת, בכל פעם שהיה צריך להוציא משהו מהמקרר-למרות שזה מרחק של חצי מטר מאיתנו-אף אחד לא התנדב לעשות את זה, כאלו אנחנו, משפחה של עצלנים...

# data[].attributes.headline
גילה גמליאל, אני תוה

# data[].attributes.body
גילה גמליאל, אני תוהה לעצמי עם התחתנת עם בעלך כדי שהשם שלך ישמע ככה ,או שהתחתנת איתו למרות שידעת שהשם שלך ישמע ככה.

# data[].attributes.headline
הורדנו את האוכל לסוכ

# data[].attributes.body
הורדנו את האוכל לסוכה(בשבת שהייתה)
אחרי הסעודה עלינו במדרגות בחזרה הבייתה.
אנחנו גרים בקומה דיי גבוהה,ככה שהיה לי זמן לחשוב ולהתפלסף-
כשישבנו בסוכה-העלנו(במשקל...)את האוכל שהורדנו.
כשעלינו בחזרה הבייתה,אז העלנו (את האוכל שבבטן שלנו)את מה שהורדנו (את האוכל)בחזרה הבייתה...
אבל גם הורדנו(קלוריות )את מה שהעלנו(כי אכלנו את האוכל)שהוא מה שהורדנו(אוכל)
כן, כאב ראש.

מאה בהבנת הנקרא למי שמבין.

# data[].attributes.headline
למעשה אני פשוט קצת מ

# data[].attributes.body
למעשה אני פשוט קצת מתוסכלת מזה שאסור לכתוב בחול המועד, כי בגלל זה אני לא יכולה לכתוב ביומן שלי...
אז לפחות יש לי איפה להקליד.

# data[].attributes.headline
אז גיליתי את הפלטפור

# data[].attributes.body
אז גיליתי את הפלטפורמה הזאת ממש במקרה, בדרך ממש מגניבה.
בכל מקרה, ממש התלהבתי, נראה שאני אהיה כאן זמן מה.
אעשה את אותו הדבר.
בכל מקרה,הפוסט הראשון שלי כאן.
הפי גוד פירסט דאי.