# data[].attributes.body
поет, друг Степана. Він був одним із перших поціновувачів таланту хлопця, в усьому його підтримував. В численних розмовах зі Степаном Вигорський демонстрував свій гострий розум та дотепність. В його вуста автор вкладає чимало цікавих філософських міркувань. Прообразом цього героя вважають друга Підмогильного Євгена Плужника.

# data[].attributes.body
«говорив плавко й дотепно, ефектно наголошуючи слова, підкреслюючи речення, немов вставляв їх у блискучі рамки; в міру спроможності він кидав слухачам влучне слівце, збуджував сміх, поправляв тим часом пенсне і починав знову з новим натхненням. З його уст сипались цитати всіма мовами, літературні факти, півфакти й анекдоти, його обличчя виявляло гнів ображеного велетня, глум зневаженого карлика, тулуб схилявся й випростувався в такт м’яким акторським жестам».

# data[].attributes.headline
Михайло Світозаров

# data[].attributes.subject
Михайло Світозаров

# data[].attributes.body
літературний критик, якому Степан хотів показати своє перше оповідання. Досить негативний персонаж. Спочатку, коли Степан був ще нікому не відомим початківцем, він виявив свою зверхність та байдужість, а згодом, коли той уже здобув популярність, став писати про нього схвальні рецензії — з міркувань літературної кон’юнктури.
(Прототип - Зеров)

# data[].attributes.body
«...не тільки одежею, а й поводженням та тоном голосу, і той перший вигук, що зійшов йому на вуста в привітанні, був тільки відгомоном студентських часів. А далі в мові його почувалась зверхність людини ділової, що не звикла слів своїх марнувати й свідома ціни їх».

# data[].attributes.headline
Борис Задорожній

# data[].attributes.subject
Борис Задорожній

# data[].attributes.body
товариш Степана, студент останнього курсу на відділі цукрової промисловості. Веселий і здібний хлопець, який любив читати. Він підтримав письменницький талант Радченка. Після закінчення інституту став працювати інструктором кооперативного буряківництва на Київщині й сильно змінився:

# data[].attributes.body
«Та жінка мала спокійне, майже нерухоме довгасте обличчя, що в прямокутній рамці гладенького стриженого волосся з рівним пасмом над очима нагадувало щось старовинне, витончене й застигле, незмінно молоде, певне своєї краси й урочисте, як обличчя давніх єгиптянок, що йшли з віялами за фараоном. Натомість очі її жили, ворушились і сміялись за все обличчя,— великі облудні очі, що блищали в мороці, як у кицьки. Одягнута була, скільки він роздивився, в темну оксамитову сукню, що переходила вузькою смужкою через одне, геть оголене плече».

# data[].attributes.body
балетна танцівниця, яка живе в Харкові, в яку наприкінці роману закохується Степан Радченко.

# data[].attributes.body
«Вона була вередлива, і чудні, несвітські бажання її охоплювали. За один тільки вечір вона могла хотіти політати аеропланом, постріляти з гармати, бути музикою, професором, будь-яким, до речі, мореплавцем і чабаном».

# data[].attributes.body
«Саме міськість і вабила його в ній, бо стати справжнім городянином було першим завданням його сходу. Він ходитиме з нею скрізь по театрах, кіно та вечірках, дістанеться з нею суто міського товариства, де його, певна річ, приймуть та вшанують».

# data[].attributes.body
«Мале на зріст — йому якраз під пахви, худеньке, в плескуватому капелюшкові»; Її обличчя «було прикрашене білявими кучерями з-під плескуватого капелюха.Воно було на диво жваве, кожен порух душі на ньому зразу ж позначався…»

# data[].attributes.body
киянка, в яку закохався Степан.

# data[].attributes.body
«Цей юнак, мало що старший від Степана літами, був лагідний на вдачу, мрійливий, спокійний, мав тихий голос і якусь глибоку сердечну усмішку»

# data[].attributes.body
син Тамари Василівни, бухгалтер у шкіртресті. Це неоднозначний персонаж. З одного боку, це людина оригінальна, начитана; він виявляв прихильність до Степана:

# data[].attributes.body
«Чоловік у жилетці, з куцою борідкою і сивиною в волоссі». «Крамар був трохи згорблений і тонкий у ногах. Він був невисокий, але худі ноги його здавались довгими й негнучкими… Обличчя його було в зморшках. Щось погноблене було в його очах».

# data[].attributes.body
крамар, рибник, чоловік Тамари Василівни.

# data[].attributes.body
«Хлопець побачив жінку, одутлу й оспалу, в синій, добре знайомій йому сукні, що тепер ледве стримувала повінь її брезклого тіла».

# data[].attributes.headline
Тамара Василівна

# data[].attributes.subject
Тамара Василівна

# data[].attributes.body
жінка середнього віку, господарка хати, в якій мешкав Степан, його коханка.
Зовнішність жінки описано побіжно, вона була огрядною:

# data[].attributes.body
«Студент-сільськогосподарник з їхнього ж села… Він був лагідний і грубший, ніж дозволяв його зріст, отже, з нього був би колись ідеальний панотець, а тепер — зразковий агроном. Сам з діда-прадіда селюк, він чудово вмів би допомогти селянинові чи то казанню, чи науковими порадами. Учився він дуже акуратно, ходив завсігди в чумарці й над усе любив полювання».

# data[].attributes.body
виходець із того ж села, що й Степан, який раніше за нього поїхав навчатися в Київ.
Левка можна вважати позитивним персонажем: його основними рисами є чуйність та доброзичливість.

# data[].attributes.body
«Хлопець побачив на порозі жінку в широкій червоній хустці, що ховала її постать аж до колін. Це була вона, тільки страшенно змінена, майже спотворена, але в чім саме, він ще не міг сказати. Навіть голос її якось інакше бринів, — якось прикро, певно, погордо. Вона злякала його своєю появою, своєю постаттю, церемонністю й глузливим поглядом».

# data[].attributes.body
«Надійка здавалася йому кращою від усіх жінок на пароплаві. Довгі рукава її сірої блузки були миліші йому за голі руки інших; комірець лишав їй тільки вузеньку стьожку тіла на видноті, а інші безсоромно давали на очі всі плечі й перші лінії грудей. Черевики її були округлі й на помірних каблуках, і коліна не випинались раз у раз із-під спідниці. В ній вабила його нештучність, рідна його душі».

# data[].attributes.body
перше кохання Степана Радченка. Це дівчина з його села, з якою він майже не спілкувався, коли жив там, проте потоваришував під час шляху до Києва.
Надія була вродливою синьоокою дівчиною:

# data[].attributes.body
«Отже, мусить розплачуватись не за гріх, а за власну добрість! І його охопило люте бажання оженити себе силоміць, щоб провчити себе надалі. Хай би знав другий раз, що жаліти інших — це карати себе!»

# data[].attributes.body
«На зріст він був високий, тілом міцно збудований і смуглий на обличчі. Молоді м’які волосинки, неголені вже тиждень, надавали йому неохайного вигляду. Але брови мав густі, очі великі, сірі, чоло широке, губи чутливі. Темне волосся він одкидав назад, як багато хто з селюків і дехто тепер з поетів».

# data[].attributes.headline
Степан Радченко

# data[].attributes.subject
Степан Радченко

# data[].attributes.body
головний персонаж роману, талановитий хлопець із села, який вирушає до Києва, щоб вступити до господарського інституту.

# data[].attributes.headline
Персонажі твору:

# data[].attributes.subject
Персонажі твору:

# data[].attributes.headline
Місце дії роману 

# data[].attributes.subject
Місце дії роману 

# data[].attributes.body
Київ

# data[].attributes.headline
Літературний напрям роману

# data[].attributes.subject
Літературний напрям роману

# data[].attributes.body
модернізм

# data[].attributes.headline
«Написав «Місто»

# data[].attributes.body
«Написав «Місто», бо люблю місто і не мислю поза ним ні себе, ні своєї роботи. Написав ще й тому, щоб наблизити, в міру змоги, місто до української психіки, щоб сконцентрувати його в ній».

# data[].attributes.body
Зауважте! «Місто» вважається першим в українській літературі урбаністичним романом, тобто романом, що детально висвітлює проблеми міського життя. Письменник відтворює атмосферу тодішнього побуту, культурно-мистецького життя Києва, передає  неповторну ауру київських кав’ярень, кінотеатрів, базарів, магазинів, зображає колоритні  соціокультурні типи (крамарі, вчителі, підприємці, літератори та ін.).

# data[].attributes.headline
Епіграфи до роману

# data[].attributes.subject
Епіграфи до роману

# data[].attributes.body
«Шість прикмет має людина: трьома подібна на тварину, а трьома на янгола: як тварина — людина їси та п'є; як тварина — множиться і як тварина — викидає; як янгол — вона має розум, як янгол — ходить просто і як янгол — священною мовою розмовляє». (Талмуд. Трактат Авот.)

«Як можна бути вільним, Евкріте, коли маєш тіло?». (А. Франс. Таїс.)

# data[].attributes.headline
Валер'ян Підмогильний

# data[].attributes.subject
Валер'ян Підмогильний

# data[].attributes.body
автор твору

# data[].attributes.body
урбаністичний роман, опублікований 1928 року.