# data[].attributes.body
Akmens laikmets

Akmens laikmets ir periods, kad cilvēki darbarīkus gatavoja galvenokārt no akmens. Izmantoja arī koku, kaulu un citus materiālus, taču akmens ir krietni izturīgāks un no tā ir vieglāk izveidot cirvjus un ieročus.

# data[].attributes.body
akmens laikmetā māksla nebija vienkārši laika kavēšana, tā tika uzskatīta par nozīmīgu ikdienas sastāvdaļu . Cilvēki ticēja , ka zīmējot var pielūgt to lietu dvēseles , tas arī pierāda to , ka senie cilvēki nebija tikai mednieki , bet arī ticība kaut kam neīstam, kas starp cilvēkiem noteikti varēja pastāvēt.

# data[].attributes.body
Evolūcijas aizsākumi - Paleolīts
Izveidojās pirmais paleolīta cilvēces tips - australopitēki
Australopitēki izgatavoja pirmos darbarīkus
Liels solis uz priekšu bija uguns atklāšana.
Kā liecina paleolīta laikmeta alu zīmējumi, liela nozīme bija burvjiem, medībām un zemes auglībai.
Vēlajā paleolītā sāka veidoties pirmie reliģijas elementi un rases

# data[].attributes.body
Madlēnas laiks (Paleolīta laikmeta renesanse):
Šajā laika posmā vērojams ļoti straujš mākslas uzplaukums. Renesanse šim laikam nenoliedz neko, kas iepriekš pastāvējis. Slavenākās no alām ir Altemiras un Lasko alas.
šajā laikā parādās pirmie mēģinājumi attēlot perspektīvu, vieni no senākajiem zīmējumiem atrodas uz sienām un pēc tam uz griestiem.

Madlēnas laikā pastāv divu veidu kompozīcijas:

pirmajam zīmējumam uz alu sienas piegrupē pārējos

uz jau esošā objekta zīmē virsū pārējos dzīvniekus

# data[].attributes.body
Agrais paleolīts aptver Pirmsašelas, Šelas un Ašelas kultūras. Šajā periodā dzīvoja arhantropi (Oldovajas cilvēks, pitekantrops, sinantrops, Heidelbergas cilvēks), kas apmetās siltā klimata joslās: Āfrikā, Dienvidāzijā, Dienvideiropā. Saimniecības pamatā bija kolektīvās medības un augu vākšana, mitinās slieteņos.

Vidējais paleolīts (pirms 125000-35000 g.) atbilst Mustjē kultūrai (Virmas sasaluma sākums). Šajā periodā dzīvoja paleoantropi (Neandertāles cilvēks), kas mājoja alās un zem klinšu nokarēm, zina uguni.

Vēlais paleolīts (pirms 35000-10000 g.p.m.ē.), cilvēce izplatās, piemēram, arī Sibīrijā, Amerikā, Austrālijā. Šajā laikā veidojas mūsdienu cilvēka tips, neoantrops jeb Kromaņjonas cilvēks. Jau lietoja krama kasīkļus, smaiļus, griežņus, bultas ar sīku retušu, kaula un raga rīkus, šaujamo loku. Attīstīta medniecība. Pirmie mākslas darbi. Dzīvoja alās, zemnīcās, slietņos ar pavardiem. Eiropā to periodizē Oriņakas kultūras, Solitrē kultūras, Madlēnas kultūras, Hamburgas kultūras, Ārensburgas kultūras fāzēs.

# data[].attributes.body
Mākslas pirmsākumi sniedzas ļoti tālā senatnē. Par tās pirmsākumiem mēs nezinām neko daudz vairāk kā par valodas izcelšanos.
Cilvēks vēl neprata apstrādāt zemi un audzēt mājlopus, dzīvoja alās un ģērbās zvērādās, bet viņš jau prata zīmē, gleznot un veidot dažādus priekšmetus. Par to, protams, mums liecina lieliskie gleznojumi un zīmējumi klinšu alās, no akmens, kaula un koka darinātās statuetes, figurāli griezumi uz brieža raga un akmens plāksnēm.

Senais cilvēks veidoja dažādus mākslas darbus - gan tādus, kurus mūsdienās dēvē par monumentālo mākslu (klinšu zīmējumi, gleznojumi, ciļņi uz alu sienām un griestiem, kuri pārsvarā kalpoja kulta vajadzībām; tie tika gleznoti lieli, akcentējot atpazīstamību), gan tādus, kurus dēvē par stājmākslu (nelielas apaļskulptūras, grebumi uz kaula vai raga).

Vēl pazīstami tādi senā cilvēka mākslas darbi kā ieskrāpējumi uz klinšu virsmas, alu sienām - petroglifi.

Agrā paleolīta gleznojumiem raksturīgi lieli dzīvnieku attēlojumi, bieži vien to dabiskajā izmērā.  Gleznojumos var saskatīt lāčus, lauvas, vilkus, lūšus, lielos zālēdājus, piemēram, briežus, bizonus, zirgus.

# data[].attributes.body
Vēlīnajā akmens laikmetā cilvēki sāka veidot apmetnes, kuras nepieciešamības gadījumā varēja viegli savākt, piemēram, lai pārceltos uz citu vietu. Plaši tika apdzīvotas arī alas un dabīgi patvērumi klintīs. Neolītam raksturīgas arī citas pazīmes. Tajā skaitā dolomeni, galdam līdzīgas akmens kapenes, tuneļkapenes

Neolīta perioda sākumā Latvijas teritorijā no Kundas kultūras jaunāku tehnoloģiju apguves rezultātā izveidojās Narvas kultūra, kas pamazām absorbēja citu kultūru ietekmes, veidojot Baltijas valstīm kopējo senāko kultūras slāni ar līdzīgiem ornamentiem.

# data[].attributes.body
No bronzas pamatā gatavoja darbarīkus un ieročus, lai gan ir atrasti arī rituālie priekšmeti.

Bronzas laikmeta galvenā pazīme ir metalurģijas (vara un bronzas apstrādes) apgūšana.

# data[].attributes.body
Bronzas iegūšana
Izejmateriālu – bronzu ieveda. Bet vajadzīgos priekšmetus izgatavoja uz vietas. Ķivutkalnā izveidojās liels Bronzas apstrādes centrs. Bronza ir vara un alvas sakausējums, ko diezgan labi var izmantot dažādu priekšmetu atliešanai. Taču alvas atradņu nebija daudz, tāpēc bronza bija dārga un to lietoja ieročiem un rotām, bet darbarīkus izgatavoja no koka, kaula, raga, akmens, dažkārt ar Bronzas ievijumiem.

# data[].attributes.body
Bronzas laikmets sākās ap 3200. p. m. ē. Egejas jūras salās un kontinentālajā Grieķijā ar centru Krētas salā, kur šajā laikā bija izveidojusies Mīnojas kultūra ar izkoptu arhitektūru, mūra celtnēm, pilsētām, pilīm ar sienu gleznojumiem (ievērojamākā Knosas pils), attīstītu tirdzniecību un  jūras kuģniecību. Pazīstama rakstība – lineārais A (nav atšifrēts) un B raksts. Egejas bronzas laikmets turpinājās līdz 1200. p. m. ē. Pārējās Eiropas daļās bronzas laikmeta datējumi ir atšķirīgi, taču kopumā tie iekļaujas laika posmā no 2500. līdz 600. p. m. ē.

# data[].attributes.body
Ņemot vērā šīs dzelzs apstrādes grūtības, no dzelzs sākotnēji izgatavoja pārsvarā liela izmēra, smagus darbarīkus vai ieročus.

Dzelzs darbarīki nodrošināja ražīgāku darbu, un zemkopju un lopkopju ciltis kļuva arvien turīgākas. Cilvēki vēlējās apģērbties greznāk, lietot dārgākas rotas un labākas dzīvē ikdienā nepieciešamas lietas. Dižciltīgiem savukārt bija nozīmīgi uzsvērt savu īpašo stāvokli un bagātību. Bija vajadzīga arī bronza, kas dzelzs laikmetā tika plaši izmantota rotaslietu darināšanai.

# data[].attributes.body
Tāpat kā vara un bronzas izmantošana, arī dzelzs apstrāde visagrāk attīstījās Tuvajos Austrumos. Pirmie nelielie dzelzs izstrādājumi šeit parādījās drīz pēc bronzas apstrādes pirmsākumiem – 3. gt. p.m.ē. Tomēr tajā laikā dzelzs izstrādājumu bija maz un tie vēl neizmainīja cilvēka dzīvi. Sākotnēji dzelzs bija ļoti vērtīga. Kādā senā apbedījumā arheologi atrada dzelzs aproci ar smalku dzelzs līniju rotājumu. Tātad dzelzs bija vērtīgāka un mazāk pazīstama nekā zelts. Dzelzs vērtību noteica arī tas, ka cilvēki vēl nebija pilnībā apguvuši tā ieguves un apstrādes māku. Pagāja vairāki gadsimti līdz cilvēki iemācījās apstrādāt jauno metāl

# data[].attributes.body
Senie laiki ir laika posms cilvēces vēsturē starp aizvēsturi un viduslaiku sākumu Eiropā (ap 3000 gadu p.m.ē. līdz 500 gadam m.ē.).
Vēsturiskais laikmets sākās aptuveni 4./3. gs. mijā p.m.ē., kad parādījās pirmie rakstīties vēstures avoti (Šumeru ķīļraksti).
Bija raksturīga tieksme veidot plašas lielvalstis jeb impērijas.
Indijā un Ķīnā augstas kultūras sabiedrība izveidojās vēlāk – 2. gt. p.m.ē. Tām bija galvenokārt tikai pastarpināta tehnisku atklājumu, ideju un kultūras ietekme uz citām civilizācijām.

# data[].attributes.body
Pirmās augstkultūras radās subtropu un tropu ziemeļu daļā kā pārplūstošo upju ieleju kultūras. Tās bija Tigras un Eifratas, Nīlas, Indas, vēlāk Huanhe ielejas. Šajās upju ielejās bija galvenie priekšnosacījumi vietsēžu sabiedrības tapšanai. Pie applūstošo upju ieleju civilizācijām pieder Divupē – šumeru, akadiešu, babiloniešu, pie Nīlas – ēģiptiešu, pie Indas – indiešu (pirmsāriešu, āriešu), pie Huanhe – ķīniešu civilizācijas.
Plaši ieviešoties bronzas darbarīkiem, tiem pilnveidojoties, uzkrājoties pieredzei, prasmei, paplašinoties starptautiskajiem sakariem, civilizācijas sāka veidoties arī ārpus lielo upju ielejām – piejūras reģionos un kalnienēs.

# data[].attributes.body
Senā Ēģipte bija viena no pārplūstošo upju ieleju kultūrām. Visa dzīve koncentrējas ap vienu upi-Nīlu, ko no abām pusēm apņēma šaura, auglīga un viendabīga zemiene. Nīlas ikgadējās pārplūšanas rezultātā uz zemes nogulsnējās bieza, ļoti auglīga, mīksta dūņu kārta, ko varēja viegli pastrādāt ar vienkāršiem darbarīkiem un kas deva lielas ražas.

# data[].attributes.body
Senā Grieķija pārņēma no Tuvajiem Austrumiem daudzas tradīcijas, gan attīstot tās tālāk, gan pārveidojot. Savukārt grieķu kultūra ietekmēja seno romiešu civilizāciju. Pēc Maķedonijas Aleksandra lielvalsts izveidošanos, kas aptvēra bijušo Persijas lielvalsti un Balkānus, grieķu kultūra izplatījās visā Tuvo Austrumu reģionā.

# data[].attributes.body
Sengrieķu mākslas jomas

Grieķu kollonas- Doriskais orderis,Joniskais orderis,Korintiskais orderis.

Tempļi
Tempļa iekštelpa nebija plaša. Tur parasti atradās tā dieva statuja, kam templis bija veltīts, kā arī templim dāvinātie vērtīgie priekšmeti. Dažreiz templī glabājās polisas kase. Svētkus par godu dievam parasti rīkoja zem klajas debess – laukumā tempļa priekšā.

Svarīga loma bija agorai – tirgus laukumam, kas bija gan sabiedriskās, gan saimnieciskās dzīves centrs, jo tur notika arī tautas sapulces. Gandrīz katrā pilsētā bija vietas brīvā laika pavadīšanai – stadions, teātris, gimnasiji.

# data[].attributes.body
Spilgtākie Divupes senākā perioda ikdienas dzīvi raksturojošie dokumenti ir tirdzniecības pārskati, parādzīmes, atskaites. Tie liecina par sarežģītām, daudzveidīgām ekonomiskajām attiecībām un saimnieciskajām rūpēm, kas aizņēma ievērojamu laiku cilvēku dzīvē. Tirgotāji un amatnieki bija tas vidusslānis, kas pamatā attīstīja Divupes kultūru. Divupē pastāvēja skolas, kurās varēja mācīties ne tikai augstmaņu, bet arī tirgotāju un amatnieku bērni. Mācības vadīja priesteri vai rakstveži.

# data[].attributes.body
Apmēram 4. gadu tūkstoti p.m.ē. Divupē dzīvoja šumeri – viena no senākajām kultūras tautām, par kuru izcelšanos vēsta dažādas hipotēzes. Pastāv uzskats, ka šumeri augstas kultūras līmeni ir sasnieguši pirms ēģiptiešiem. Toties politiskā apvienošanās vienā valstī Ēģiptē notika ātrāk kā Divupē.

Spriežot pēc dažādām statujām, šumeriem bijusi plata seja, lielas acis, ass deguns, izvirzīts žoklis. Bet tikpat iespējams, ka šīs statujas bija stilizētas, un lielās acis un ausis simbolizēja gudrību.

42

70

chevron_right_center
chevron_left_center

note_filled
dot_3_horizontal

# data[].attributes.body
Viduslaiki ir Eiropas vēstures laika periods starp senajiem laikiem un jaunajiem laikiem, no 5. līdz 15. gadsimtam.

Rietumeiropā to ievadīja vēlīnais antīkais laikmets — Rietumromas impērijas sabrukums un barbaru karalistu izveidošanās 5. gadsimtā, bet noslēdza renesanse 15. gadsimtā.

Ziemeļeiropā un Austrumeiropā viduslaiku perioda sākums saistāms ar vikingu laikiem un kristietības ieviešanu.

# data[].attributes.body
šajā periodā norisa islama uzvaras gājiens pasaulē, islamizējot pasauli no Ziemeļāfrikas līdz Dienvidaustrumāzijai, rodoties kalifātam un jaunā tipa musulmaņu valstīm. Eiropas kristianizācijas un tautu etnoģenēzes procesi, uz romiešu tiesību pamatiem dibināto pirmo barbaru valstu veidošanās, ienesot jaunus priekšstatus par vērtību un kārtību romiešu kultūras sfērai, rezultātā te rodoties jaunai kultūrvēsturiskajai telpai.

# data[].attributes.body
Izveidojās un nostiprinājās bruņniecība, Baznīca kļuva par dominējošo politisko un garīgo spēku, tās ietekmē atdzima romiešu tiesības, parādījās pirmās universitātes, strauji uzplauka celtniecība un arhitektūra - Eiropu pārklāja piļu un katedrāļu tīkls.

# data[].attributes.body
Veidojās 3 lieli teritoriālie kompleksi:

1. musulmaniskās arābu zemes;

2. Bizantijas impērija;

3. Rietumeiropas barbaru karalistes.

# data[].attributes.body
Musulmaniskās arābu zemes. 7. gs. Arābijas pussalā radās jauna reliģija – islāms. Arābi iekaroja plašas Āzijas un Ziemeļāfrikas teritorijas, kā arī daļu Eiropas – Pireneju pussalu. Senajos kristietības centros tika celtas mošejas un sludināts islāms. Spānija kļuva par kristīgās Rietumeiropas un musulmaniskās arābu kultūras saskarsmes vietu. Arābu zinātnieki glabāja un attīstīja sengrieķu uzkrātās atziņas.

Bizantijas impērija Austrumromā.Bizantijas imperators uzskatīja sevi par vienīgo likumīgo Romas impērijas mantinieku. Bizantijas impērijā, īpaši tās pamatteritorijās Mazāzijā un Grieķijā, turpinājās pilsētu attīstība, saglabājot antīkās tradīcijas. Bizantija bija barjera, kas sargāja Rietumeiropu no islāmu uzbrukumiem.

Rietumeiropas barbaru karalistes. Izglītoto bizantiešu un arābu acīs agro viduslaiku Rietumeiropas valstis bija atpalikušas, bet to iedzīvotāji – primitīvi barbari.
Galvenais, kas vienoja Bizantiju un Rietumeiropu, bija kristīgā ticība.

# data[].attributes.body
Nostiprinājās zemnieku tiesības uz zemi, attīstījās zemes noma. Toties uzplauka pilsētas, ekonomikas smaguma centram pārceļoties un laukiem uz pilsētām.

Baznīcas ietekme uz politiskajiem procesiem turpinājās etnoģenēzes procesi, mainoties tautu sastāvam un lielumam.

# data[].attributes.body
Eiropā līdz pat renesanses periodam grāmatas tika pārrakstītas un ilustrētas ar roku, tas bija laikietilpīgs un dārgs process. Grāmatas pārrakstīja mūki, klosteros īpaši tam izveidotā telpā skriptorija.

grāmatu iespiešana ietekmēja cilvēku lasīšanas paradumus, kā arī veicināja informācijas aprites uzlabošanos sabiedrībā.

# data[].attributes.body
Johans Gūtenbergs

(1398-1468) tiek uzskatīts par grāmatu iespiešanas tehnoloģijas atklājēju Eiropā. Viņš izmantoja metāla burtus to spoguļattēlā, lai pēc tam no tiem saliktu tekstu un to nodrukātu.

# data[].attributes.body
Gotika ir arhitektūras stils Eiropā, kas pastāvēja no 12. gadsimta vidus līdz 16. gadsimtam. Tas nomainīja romānikas stilu, savukārt pašu gotiku nomainīja renesanse. Tiek iedalīts trīs posmos: agrajā gotikā, dižgotikā un vēlajā (tā sauktajā liesmojošajā) gotikā. Gotiskās arhitektūras dzimtene ir Francija, no kurienes stils pamazām izplatījās tās kaimiņzemēs. Latvijā gotiskā arhitektūra ienāca 13. gadsimta pirmajā pusē un saglabājās līdz pat 18. gadsimtam.

# data[].attributes.body
Par jauno laiku sākumu tiek uzskatīti dažādi notikumi, piemēram:

1. Amerikas atklāšana,

2. renesanse,

3. reformācija,

4. grāmatu iespiešanas izgudrošana,

5. revolūcijas Nīderlandē un Anglijā.

# data[].attributes.body
Renesanse ir pārejas posms no viduslaikiem uz jaunajiem laikiem, laika posms atsevišķu Eiropas valstu kultūras un ideoloģijas attīstībā, kas raksturojams ar zinātnes, mākslas un literatūras uzplaukumu Itālijā no 14. līdz 16. gs., citās valstīs no 15. gs. beigām līdz 16. gs. vidum.

# data[].attributes.body
Renesansē notika nacionālās kultūras attīstība notika nošķiršanās no latinizētās universālās baznīcas un pievēršanās tautas valodai reliģijā un izglītībā. Reformācijas laikā daudzās valodās tika pārtulkota Bībele. Bībeles tulkojumi lika pamatu nacionālajai literatūrai.Uz nacionālo valodu pārgāja arī valstu lietvedība.

# data[].attributes.body
Laikmetā, kad nepazina kinofilmas un fotogrāfijas, nozīmīga bija tēlotājmāksla. Par pirmo renesanses autoru tēlotājmākslā tiek uzskatīts Florences meistars Džoto di Bondone, kurš pārzināja gan arhitektūras, gan mozaīkas, gan tēlniecības noslēpumus.

# data[].attributes.body
15. gs. Vācijā tapa pirmās avīzes, to apjoms bija 4-8 lpp.

# data[].attributes.body
17. gs. bija liels pārmaiņu laiks. Tas nesa pārmaiņas ne tikai zinātnē un kultūrā, bet arī cilvēka izpratnē par dzīvi, reliģiju, notikumiem, kas norisinās tajā. Viduslaiku valsts pakļāvās baznīcas ietekmei, tomēr, nākot jaunajiem laikiem, tās ietekmes sfēra zūd. Valsts sāk pārvaldīt baznīcu, ko uzskata par vienu no saviem resoriem.

# data[].attributes.body
17. gadsimtā bija absolūtisms - neierobežota monarhija, kurā augstākā vara pieder vienai personai. Par absolūtisma laiku pieņemts dēvēt periodu, kurš aizsākās ar patvaldnieciskā Francijas Luija XIV Francijā (Saules karalis) nākšanu pie varas un noslēdzās ar Franču revolūciju. Vēsturē šis absolūtais diktators ir iegājis ar savu teicienu „Valsts, tas esmu es”.

# data[].attributes.body
● Frānsis Bēkons (1561 - 1626). Jauno laiku materiālisma, empīriskās izziņas metodes veidotājs. Nozīmīgākais darbs ir “Jaunais Organons” 1620. g., kurā aicina nebalstīties uz autoritātēm, bet vākt datus un apstrādāt tos ar prāta palīdzību. Balstīties uz savu pieredzi. Aizsācis veidot zinātņu klasifikāciju pēc cilvēka spējām (atmiņa – vēsture, iztēle – dzeja, prāts – filozofija). Saraksta darbu par zinātnes sasniegumiem “Zināšanu progress” 1605. g.

● Tomass Hobss (1588 - 1679). Uzskatīts par pirmo moderno materiālisma pārstāvi metafizikā. Par Hobsa šedevru tiek uzskatīts “Leviatāns” 1651. g.Tas ir pirmais modernais darbs par valsts teoriju, kas balstās uz principu, ka tieksmi pēc baudas un pašsaglabāšanos instinktu cilvēks apmierina uz citu rēķina. Cilvēks cīnās par savām egoistiskām interesēm.

● Renē Dekarts (1596 - 1650). Franču filozofs, matemātiķis, dabaszinātnieks. Dekarts lika pamatus racionālismam, jo uzskatīja, ka tikai prāts ir zināšanu avots. Viņa slavenā tēze: “Es Domāju, tātad es esmu”. Nozīmīgākais darbs “Pārrunas par metodi” 1637. g.

● Blēzs Paskāls (1623 – 1662). Franču filozofs, fiziķis, matemātiķis un literāts. Filozofa galvenā pārdomu tēma bija cilvēka vieta pasaulē. Paskāls saglabāja Dieva ideju un uzskata, ka Dievam nevar tuvoties ar prātu. Prāts nevar būt ceļvedis pie Dieva, jo prātu bieži aptumšo kaislības.

● Džons Loks (1632 - 1704). Tiek uzskatīts par empīrisma pamatlicēju. Galvenais darbs - “Eseja par cilvēka izpratni” 1690.g.Loka nolūks bija noskaidrot cilvēka zināšanu izcelšanos. Loks aplūkoja cilvēku kā “baltu” lapu, Loks atzina, ka visu zināšanu un ideju sākums ir pieredze.

● Benedikts Spinoza (1632 - 1677). Nīderlandiešu filozofs. Spinoza uzskatīja, ka pasaulē viss notiek saskaņā ar stingrām likumsakarībām, viss notiek tā, kā tam ir jānotiek. Fiziskajā pasaulē nav nejaušību, tāpēc viss notiek saskaņā ar Dievu. Kā racionālists Spinoza uzskatīja, ka ļaunums, meli un muļķība rodas no izziņas kļūdām. Viņš vēlējās atbrīvot cilvēku no bailēm, aicinot saprātīgi pārvarēt jebkurus likteņa triecienus. Galvenie darbi – “Teoloģiski politiskais traktāts” 1670. g., kas ietver brīvdomīgus uzskatus par Bībeli un kristīgo teoloģiju, un “Ētika” 1677. g..

# data[].attributes.body
Racionālisms – uzskats, ka mēs iegūstam zināšanas ar prāta palīdzību; racionālisti noraida juteklisko pieredzi kā zināšanu avotu, jo uzskata to par nedrošu.

Empīrisms – uzskats, ka visas zināšanas par pastāvošo izriet no pieredzes. Pretstats racionālismam. Empīrisma galvenā ideja ir, ka viss balstās uz pieredzi.

# data[].attributes.body
Pēc renesanses uz neilgu periodu Eiropas literatūrā dominēja baroks. Baroka literatūrai bija raksturīga saasināta pasaulē valdošo pretrunu uztvere, pasaules norises attēlot dinamiski. Autori pievēršas tēmām, kas attēloja nepastāvību, dzīves vērtību nestabilitāti. Tika uzsvērta cilvēka divkosīgā daba, samaitātība. Baroka literatūra bija tēlaina, ekspresīva, emocionāla, centās atbrīvot lasītāja iztēli, satriekt un pārsteigt viņu.

# data[].attributes.body
● Džanbatista Bazile (1575 - 1632). Apdarināja pasakas sava laika garam. Itālija.

● Šarls Pero (1628 - 1703). Sakopojis un apdarinājis franču pasakas – krājums “Pasakas par māmiņu Zosi jeb pamācošas seno laiku teikas un pasakas” . Francija.

● Lope de Vega (1562-1635). Attēlo spāņu tautas dzīves ainas, laikmeta notikumus. Ievērojama ir drāma “Avju avots”, kurā autors aicina cīnīties par cilvēka tiesībām, aizstāvēt savu cilvēcisko cieņu un sacelties pret apspiedējiem. Rakstnieks pievēršas tādai tēmai kā mīlestībai (“Suns uz siena kaudzes” (1613 – 1618), “Meitene ar krūzi” (1627)). Spānija.

● Pedro Kalderons (1600 - 1681). Dramaturgs, garīdznieks. Sarakstījis ap 200 lugām. Tiek uzskatīts par drūmu un skarbu dzejnieku. Rakstīja zobena komēdiju stila lugas: “Mīla, gods un vara”(1625); “Ar mīlu nejoko” (1627). Kalderons filozofēja par jūtām, cilvēkiem, zemi, vainas apziņu, pasauli. Spānija.

# data[].attributes.body
Klasicisma laikmets literatūrā aizsākās Francijā 17.gs. beigās; Francijā tas dominēja līdz pat 19.gs. sākumam, pārējā Eiropā jau 18.gs. daudz lielāku ietekmi ieguva Apgaismības literatūra. Klasicisms uzsver literatūras sabiedrisko un morāli tikumisko (audzinošo) funkciju. Klasicismam raksturīga tā sauktā augsto un zemo žanru hierarhija. Klasicisma literatūrai bija raksturīga racionāla skaidrība, iekšēja harmonija, daiļrades disciplīna, mēra izjūta un garīgs līdzsvars. Varoņi bija darbīgi, kas spēja nesaudzīgi analizēt savas dvēseliskas kaislības, lai atrisinātu konfliktus. Īpašs klasicisma uzplaukums bija Francijā.

# data[].attributes.body
● Fransuā de Malbers (1555 - 1628). Sacerēja odas karaļa ģimenei, rakstīja stances, sonetus, epigrammas un elēģijas. Francija.

● Nikola Bualo (1636 - 1711). Klasicisma teorētiķis. Bualo centās literatūrā ievērot antīkās klasikas paraugus. Uzrakstīja estētiskos pamatprincipus poēmā “Dzejas māksla” 1674. g.. Bualo apgalvoja, ka skaistums mākslā ir mūžīgs, patstāvīgs, universāls. Francija.

● Žans de Lafontēns (1621 - 1695). Ievērojamākais fabulas meistars pasaules literatūrā. Uzrakstīja “Fabulas” (12 grāmatas, 1668 – 1694). Fabulās ir izsmieti augstākās sabiedrības netikumi. Francija.

● Pjērs Korneijs (1606 - 1684). Klasicisma traģēdijas aizsācējs franču literatūrā. Ievērojamāka traģikomēdija “Sids” 1637, traģēdijas “Horācijs” u.c.. Francija.

● Žans Rasins (1639 - 1699). Kļuva slavens ar traģēdiju “Andromahe” 1667. g.. Pats nozīmīgākais darbs ir “Fedra” 1677. g., kurā Rasins atklāj sievietes psiholoģisko cīņu starp tikumisko pienākumu un noziedzīgām kaislībām. Francija.

● Žans Batista Moljērs (1622 - 1673).. Klasicisma komēdiju autors, izveidotājs. Moljēra komēdijām bija divi uzdevumi. Pirmais – pamācīt cilvēku, otrais – izklaidēt publiku. Pasaules slavu Moljērs ieguva ar lugām: “Tartifs”, 1664.g.; “Dons Žuans”, 1671g.. u.c.. Francija.

● Džons Miltons (1608 - 1674). Angļu dzejnieks. Poēmā “Zaudēta paradīze” 1667. g. viņš attēloja Sātanu, kurš sacēlies pret Dieva kārtību. Poēmā “Atgūta paradīze” 1671. g. dzejnieks cildināja vientuļu un nesaprastu cilvēku, tomēr neatsakās no sava mērķa. Anglija.

# data[].attributes.body
17. gs. zinātniskie atklājumi mainīja priekšstatus par pasauli. Ne visu vada Dievs un kristīgās pasaules noteiktie likumi, bet gan visu var skaidrot ar zinātnes palīdzību, reliģiju nodalot no zinātnes sfēras.

# data[].attributes.body
1671. gadā Parīzē nodibināja pirmo operteātri “Karaliskā mūzikas akadēmija” (tagadējais Grand Opera).

# data[].attributes.body
Baroka mūzika. Baroka laikā radās jauni mūzikas žanri – opera, oratorija, kantāte, svīta, izveidojās mažora – minora skaņkārtu sistēma.

Klaudio Monteverdi (1567 – 1643). Monteverdi slavenākais darbs ir opera “Orfejs”, ko iestudēja 1617. gadā Mantujā. Opera “Orfejs” ir pirmais mākslinieciski pilnīgais operas žanra paraugs mūzikas vēsturē. Viņš kļuva par pirmo muzikālās drāmas autoru.

# data[].attributes.body
Klasicisma mūzika.

Džovanni Batista Lulli (1632 - 1687). Ludviķa XIV galma kapelmeistars un franču nacionālās operas izveidotājs. Viņš dibina klasicisma stila “lirisko traģēdiju” – monumentāli dramatisks sacerējums ar antīku sižetu. Operu Lulli apvienoja ar baletu. 17. gs. balets kļuva par patstāvīgo mākslas veidu. Lulli uzrakstīja 15 operas, no kurām populārākās ir “Tesējs”, “Armida”

Henrijs Pērsels (apm. 1659 - 1733). Angļu nacionālās operas aizsācējs. Angļu klasicisma mūzikas pārstāvis.

# data[].attributes.body
Rokoko mūzika.

● Fransuā Kuperēns (1668 – 1733). Galanta rokoko stila ievērojamākais pārstāvis. Rakstīja skaņdarbus klavesīnam, instrumentālo kamermūziku. Fransuā Kuperēnu dēvēja par Lielo Kuperēnu.

●Antonio Stradivāri (1667 – 1730). Līdz šim nepārspējams vijoļbūves meistars. Meistara vijoļu tembra noslēpums līdz šim nav atklāts. Iespējams, ka vijoles noslēpums slēpās instrumenta koka daļu īpašos samēros un lakas izmantošanā.

# data[].attributes.body
17. gs. pretēji renesanses vienotībai parādījās mākslas stilu un virzienu dažādība (baroks, rokoko (18. gs. sākums), klasicisms, reālisms). Vispārīgās iezīmes: mākslas pārnacionālais raksturs;mākslas mecenātisma uzplaukums;mākslas stilu un virzienu dažādība (baroks, rokoko, klasicisms, reālisms, romantisms).

# data[].attributes.body
● Baroks (itāliešu val. barocco – “brīnumains”, “dīvains”, “pārāk izgreznots”). Stils, kas valdīja Eiropas mākslā no 16. gs. beigām līdz 18. gs. vidum. Radās Itālijā un absolūtisma ziedu laikā uzplauka daudzās Eiropas valstīs.

● Baroks tiecās uz mākslu sintēzi (tēlniecības un arhitektūras, glezniecības un arhitektūras vienotību), uz ansambļu mākslu, arhitektūras un vides saistību. Arhitekti veidoja jaunas ielas, laukumus un ēku kompleksus.

● Baroku raksturo vilšanās, skepse, izmisums, pat traģika indivīda un pasaules attiecībās, tam vairs nav raksturīga renesanses laika harmonija. Mākslai ar pārspīlētu nāves, ciešanu, mocību un pesimistisku scēnu palīdzību vajadzēja panākt dramatisku efektu.

● Baroka stila galvenās iezīmes: oficiāls svinīgums, dinamiskums; nedaudz ārišķīgs, dzīvespriecīgs. Baroka glezniecībā redzami spēcīgi kontrasti, gaismas un ēnas bagātīga spēle. Vizuāli baroku raksturo ornamentāla pārbagātība, iztēles brīvība, diagonālā kompozīcija, greznība, ciešanas, vīzijas, ekstāzes, mitoloģiski sižeti, alegorijas un simboli, jutekliskums.

● Slavenākie pārstāvi: Džovanni Lorenco Bernīni (1598 – 1680), Mikelandželo da Karavadžo (1573 – 1610), Pīters Pauls Rubens (1577 – 1640), Antoniss van Deiks (1599 – 1641), Djego da Silva Velaskess (1599 – 1660).

# data[].attributes.body
● Klasicisms (latīņu val. classicims – “paraugs”). Klasicisma stils Eiropas kultūrā radās un attīstījās 17. gs. mijiedarbībā ar baroku. 18. gs. beigās un 19. gs. kļuva par vadošo stilu.

● Par estētisko ideālu izmanto klasisko (senās Grieķijas un Romas) mākslu un dižrenesanses mākslas tradīcijas.

● Darbus adresēja izglītotam antīkās kultūras pazinējam, ne vienkāršās tautas masām.

● Arhitektūrā klasicisms ir viens no stingrākajiem orderu stiliem. Pārsvarā ceļ sabiedriskās celtnes - muzejus, teātrus, pilis un baznīcas. Salīdzinājumā ar baroka pārmērībām klasicisms ir diezgan askētisks stils.Šī stila pamatā ir jau antīkajā sabiedrībā radītā teorija par skaistuma ideāla mūžīgumu un absolūtumu.17 gs. klasicisma idejas visagrāk ienāca glezniecībā. Klasicisma meistaru darbu tematika galvenokārt bija antīkās vēstures, mitoloģijas un Bībeles tēli.

● Klasicisma stila pazīmes: līdzsvarotība, stabilitāte, regularitāte, atkārtošanās, paredzamība, statiskums, apvaldība, neitralitāte, konsekvence, konvencionalitāte, secīgums, pārdomātība, kompozīcijas centrējums.

● Slavenākie pārstāvi: Luijs Levo (ap 1605– 1661), Žils Mansārs – Arduēns (1646 – 1708), (Andrē Lenotrs (1613 – 1700), Nikolā Pusēns (1594 – 1665).

# data[].attributes.body
● Reālisms nozīmē - patiess objektīvās īstenības atspoguļojums. Tēlotājmāksla reālisma pamatā ir patiess, uz dabas novērojumiem balstīts īstenības atspoguļojums.

● Šī virziena ietvaros jauno laiku mākslinieki centās izvairīties no izdomājumiem, dažnedažādām fantāzijām, tā vietā tēlojot reālo īstenību, izvēloties arī vidusmēra un zemāko slāņu ikdienas attēlojumu, parādot dzīves īstenību. ● Kā galveno vērtību izvirzīja dzīves patiesības atspoguļošanu.

● Cilvēka kā galvenā mākslas priekšmeta vispusīgs attēlojums, tēlu individualizācija. Uzmanības centrā nonāk arī sabiedrības zemāko slāņu ikdiena.

● Iedziļināšanās laikmeta nozīmīgākajās problēmās, netiešs to vērtējums caur autora pozīciju.

● Slavenākie pārstāvi: Rembrants Harmers van Reins (1606 – 1669), Jans Vermērs van Delfs (1632 – 1675).

# data[].attributes.body
18. gadsimts ir bieži saukts par apgaismojuma laikmetu. Filozofi , piemēram, Voltaire, Denis Diderot, Jean-Jacques Rousseau un Immanuel Kant, veicināja saprāta, izglītības un cilvēktiesību idejas. Viņi aicināja uz racionalitāti, kritisko domāšanu un atbrīvošanu no garīgās aizspriedumu ietekmes.

# data[].attributes.body
Literatūrā attīstījās romāns kā žanrs. Slaveni rakstnieki, piemēram, Daniel Defoe ar "Robinsons Krūzo", Samuel Richardson ar "Pamelu" un Jane Austen ar savām darbām, ieviesa jaunus naratīva un rakstiskuma elementus.

# data[].attributes.body
Klasiskā mūzika piedzīvoja zelta laikmetu ar komponistiem kā Johann Sebastian Bach, Wolfgang Amadeus Mozart un Ludwig van Beethoven. Viņu darbi ietekmēja mūzikas attīstību un klasisko mūziku.

# data[].attributes.body
Zinātne un izglītība kļuva par būtiskiem izaugsmes faktoriem. Daudzas izglītības iestādes tika dibinātas, un zinātniskās atziņas parādījās daudzās jomās, ieskaitot fiziku, ķīmiju un bioloģiju.

# data[].attributes.body
18. gs. bija laiks, kurā sākās vairākas revolūcijas, tostarp Amerikas Neatkarības karš un Francijas revolūcija. Šie notikumi ietekmēja sabiedrību, politiku un domu veidošanos.

# data[].attributes.body
Romantisms izceļās ar uzsvaru uz emocijām, individuālismu un dabas ietekmi. Literatūrā tika popularizētas fantastiskas un nacionālas tēmas. Slavenie romantiskie rakstnieki ietvēra William Wordsworth, Mary Shelley un Victor Hugo.

# data[].attributes.body
Realisms bija reakcija uz romantismu, akcentējot precīzu novērojumu un dzīves reālismu. Rakstnieki fokusējās uz ikdienas dzīvi, sociālajiem jautājumiem un ekonomisko nevienlīdzību. Slaveni realisma pārstāvji ietvēra Charles Dickens un Gustave Flaubert.

# data[].attributes.body
Industriālā revolūcija radīja dramatiskas pārmaiņas sabiedrībā, pārejot no lauksaimniecības uz industriālo ražošanu. Pilsētu iedzīvotāju skaits strauji pieauga, un pilsētas kļuva par kultūras centriem.

# data[].attributes.body
Apgaismojuma idejas par izglītību, saprātu un cilvēktiesībām turpināja ietekmēt sabiedrību. Izglītības iestādes kļuva svarīgas un pieejamas plašai sabiedrībai.

# data[].attributes.body
Dažas valstis saskārās ar nacionālās identitātes veidošanu, kas izpaužas kultūras izteiksmē, valodā un literatūrā. Tas bija īpaši izteikts valstīs, kurās notika nacionālas atbrīvošanās kustības.

# data[].attributes.body
Pirmā pasaules kara traģēdija izraisīja ievērojamu sabiedrības satricinājumu. Šī kara sekas, tādas kā lielas cilvēku zaudēšanas, mainīja sabiedrības attieksmi pret dzīvi, ticību un autoritāti.

# data[].attributes.body
Modernisms nesa līdzi dramatiskas izmaiņas mākslā, literatūrā, mūzikā un arhitektūrā. Tas izpaužas arī kā reakcija uz pasaules kara traģēdiju, apšaubot esošās vērtības un tradicionālos izteiksmes veidus

# data[].attributes.body
turpinās

# data[].attributes.body
19. gadsimts, 20. gadsimta sākums ir lielu sociālu, ekonomisku, zinātnes pārvērtību laiks - nozīme bija gan Č.Darvina teorijai par sugu evolūciju, gan A.Einšteina relativitātes teorijai, tāpat arī fotogrāfijas, kino izgudrošanai, jaunu transporta un masu saziņas līdzekļu attīstībai utt. Visi šie procesi vedināja uz iepriekšējo gadsimtu vērtību pārvērtēšanu.

# data[].attributes.body
Fotogrāfijas izgudrošana 1839.gadā - Louis Daguerre un William Henry Fox Talbot

Louis Daguerre un William Henry Fox Talbot bija divi neatkarīgi izgudrotāji, kuri attīstīja atšķirīgas fotogrāfijas metodes.

Louis Daguerre izstrādāja Daguerreotipiju, kas bija pirmā plaši izplatītā fotogrāfijas tehnika. Tas radīja attēlus uz sudraba līdzekļa apdarei uz polerētas varas plāksnēm.

William Henry Fox Talbot izgudroja kalotipi, kas bija citāda metode, izmantojot fotosensibilu papīru, lai radītu attēlus.

Šie izgudrojumi iesāka fotogrāfijas revolūciju un radīja iespēju cilvēkiem iegūt attēlus parasti nepieredzētas veiksmes ātrumā un vieglumā.

# data[].attributes.body
1848. gadā publiskota "Komunistiskā manifesta" autori: Karlis Mārs un Fridrihs Engels.

"Komunistiskais manifests" izklāsta komunistisko ideoloģiju, kas pamatojas uz kapitālisma kritiku un aicina uz proletariāta revolūciju. Tā centrālais arguments ir, ka kapitālisms izraisīs nevienlīdzību un nabadzību, kas galu galā novedīs pie revolūcijas, kurā strādnieki (proletariāts) gūs pārākumu pār kapitālistiem un izveidos komunistisko sabiedrību, kur visi resursi un bagātības būs kopīgas un pieejamas visiem.Tas palicis kā viens no nozīmīgākajiem un ietekmīgākajiem politiskajiem tekstiem mūsdienu laikmetā.

# data[].attributes.body
(1850–1890) Reālisms literatūrā un mākslā. Uzsvars tiek likts uz ikdienas dzīves realistisku attēlojumu, atmetot romantismam raksturīgo idealizāciju un emocionalitāti. Galvenie pārstāvji ir Gustave Flaubert un Honoré de Balzac literatūrā, Gustave Courbet mākslā.

# data[].attributes.body
(1870–1890) Impresionisms mākslā. Mākslinieki kā Claude Monet, Edgar Degas, un Camille Pissarro eksperimentēja ar gaismu un krāsu, lai uztvertu brīža iespaidu, strādājot ārā, nevis studijā.

# data[].attributes.body
19. gadsimta virziens impresionisms sagatavoja radikālās izmaiņas mākslā. Tās turpināja postimpresionisms un jūgendstils - arī mākslā sākās atteikšanās no vērtībām, kuras dominēja iepriekšējos gadsimtos.

# data[].attributes.body
1874. gada Noslēguma izstāde Pāvillon des Refusés Parīzē bija izstāde, kurā tika noraidīti daudzi oficiālās Salonas izstādēm iesniegtie mākslas darbi. Šī izstāde iezīmēja svarīgu pagriezienu mākslas vēsturē, jo tajā tika prezentēti darbi, kas vēlāk tika asociēti ar impresionismu. Tas bija svarīgs brīdis mākslas vēsturē, kas ietekmēja turpmāko mākslinieku darbu un mākslas pasaules attīstību.

# data[].attributes.headline
Telefons 1876. gadā - Aleksandrs Greihams Bels un Elisha Greijsam

# data[].attributes.subject
Telefons 1876. gadā - Aleksandrs Greihams Bels un Elisha Greijsam

# data[].attributes.body
Aleksandrs Greihams Bels un Elisha Greijsam abi tika klasificēti kā telefona izgudrotāji neatkarīgi viens no otra.

Bels, strādājot pie izstrādes komerciālām vajadzībām, izstrādāja pirmo praktisko telefona modeli, kas tika patentēts 1876. gadā.

Greijsam savukārt strādāja pie telefona izstrādes nekomerciāli un demonstrēja telefona prototipu savā laboratorijā, bet nekad nepatentēja savu izgudrojumu.

Telefons radikāli mainīja komunikācijas veidu, ļaujot cilvēkiem sazināties uz attālumu, kas bija iepriekš neiedomājams. Tas izraisīja revolūciju sakaru jomā un iezīmēja ceļu uz mūsdienu sakaru tehnoloģiju attīstību.

# data[].attributes.body
1889. gada 31. martā tika atklāts Gustava Eifeļa uzceltais Eifeļa tornis Parīzē. Tas bija uzcelts kā galvenais vides elements Parīzes pasaules izstādē (Exposition Universelle) svinībām, lai atzīmētu Francijas Revolūcijas 100. gadadienu

# data[].attributes.headline
Kinematogrāfs 1895. gadā - Auguste un Luijs Lumière

# data[].attributes.subject
Kinematogrāfs 1895. gadā - Auguste un Luijs Lumière

# data[].attributes.body
Auguste un Luijs Lumière bija franču brāļi, kas ir atzīti par kinematogrāfa izgudrotājiem un kino pionieriem.

gada 28. decembrī Lumière brāļi pirmoreiz demonstrēja savu kinematogrāfu Parīzē, kurā tika rādīts viņu slavenais filma "Ieeja fabrikā" (L'Arrivée d'un train en gare de La Ciotat).

Kinematogrāfs bija pirmās filmēšanas un attēla parādīšanas ierīce, kas izraisīja kino industriju un kino kā mākslas formu.

# data[].attributes.body
(1900–1914) Modernisms kļūst dominējošs literatūrā un mākslā. Literatūrā šis virziens izpaužas caur eksperimentiem ar formu, struktūru un valodu. Galvenie autori ir James Joyce, Virginia Woolf un Marcel Proust.

# data[].attributes.headline
Relativitātes teorija 1905. gadā - Alberts Einšteins

# data[].attributes.subject
Relativitātes teorija 1905. gadā - Alberts Einšteins

# data[].attributes.body
Alberts Einšteins publicēja savu īsto teoriju par īpašo relatīvitāti 1905. gadā savā slavenajā "Brīdī, kad es uzrakstīju savu īsto teoriju par īpašo relatīvitāti" ("On the Electrodynamics of Moving Bodies") rakstā.

Šajā teorijā Einšteins pirmo reizi izklāstīja savus uzskatus par laiku, telpu, masu un enerģiju, kas radikāli mainīja mūsu izpratni par fizikas likumiem.

Šī teorija noveda pie vienlīdzības starp masu un enerģiju, ko izteica slavenais vienādojums E=mc², kas ir viens no slavenākajiem vienādojumiem fizikā.

# data[].attributes.body
Kloda Monē darbs "San Lezāra stacija" - attēlo moderno pilsētvidi

Pārstāv impresionisma virzienu, kura mērķis - notvert mirkli ar konkrēto apgaismojumu, kustību.

# data[].attributes.body
Postimpresionisma pārstāvja Vincenta van Goga darbs "Zvaigžņotā nakts"

Mākslinieks darbā pauž savas iekšējās izjūtas, emocijas ar krāsu, līniju izteiksmīgumu. Neizvirza mērķi - attēlot realitāti.

# data[].attributes.body
Aizsākās māksliniecisko skolu saskaldīšanās process - jaunie virzieni ne tikai  apkaroja akadēmiskumu mākslā, bet nereti - arī viens otru.

Jaunos radošos principus sāka noteikt citas vērtības:

gan saprātīgais, gan jūtas un emocijas, arī šo abu pieeju sajaukums;

tika noliegta ārējās pasaules izzināšana, aktuāls kļuva jautājums par cilvēka un Visuma savstarpējām attiecībām;

vairs netika meklēts skaistums, bet gan traģiskais un neglītais;

tika sašaurināts izteiksmes līdzekļu lietojums - par vērtību kļuva lakonisms (ierobežota izteiksmes līdzekļu izvēle).

# data[].attributes.body
(1905–1920) Fovisms un ekspresionisms mākslā. Fovisti kā Henri Matisse izmantoja nepierasti spilgtas, ne-natūralistiskas krāsas, kamēr ekspresionisti kā Edvard Munch izteica subjektīvas emocijas ar intensīviem krāsu un formu izteiksmes līdzekļiem.

# data[].attributes.body
Fovisms – glezniecības virziens, izveidojies Francijā. Tulkojumā no franču valodas vārds les fauves nozīmē plēsīgie zvēri, fauve – mežonīgs.

Šī virziena pārstāvji noorganizēja tikai trīs izstādes. Uzplaukums saistīts ar 1906. gadu. Fovisma līderi bija mākslinieki Andrē Derēns (1880-1954, Francija) un Anrī Matiss (1869-1954, Francija).

# data[].attributes.body
Ekspresionisms ir 20. gadsimta mākslas virziens, kurā jūtu izpausmes attēlošana ir svarīgāka par realitāti. Nosaukums radies no franču vārda "ekspression" -"izteiksmīgums", to izmantoja, lai raksturotu franču mākslas izstādi, kurā bija eksponēti Vincenta van Goga, Pola Sezana, Anrī Matisa u.c. darbi. Bet pilnvērtīgu nozīmi šim vārdam piešķīra paši mākslinieki - apvienību "Zilais jātnieks" un "Tilts" biedri, lai raksturotu radniecīgu noskaņu izpausmes un uzskatus savos darbos, līdzīgu izteiksmes līdzekļu pielietojumu:

ekspresionisti noliedz racionālo, saprātīgo;

uzsver kāpinātu izteiksmīgumu, lai attēlotu pārdzīvojumus, sevišķi - negatīvos, lai skatītāju ierautu tajā noskaņā, kurā atradies mākslinieks;,

lai to panāktu, izmanto līniju, formu deformāciju, krāsu plūsmas.

Ekspresionisti neinformē par faktiem, bet par cilvēka garīgās dzīves izpausmēm, psihes izkropļojumiem, pārdzīvotām šausmām, eksistences pretrunām.

# data[].attributes.body
(1907–1914) Kubisms, ko iedibināja Pablo Picasso un Georges Braque, radīja mākslu, kas atsakās no tradicionālajām perspektīvas likumsakarībām un parādīja objektus no vairākiem skatpunktiem vienlaicīgi.

# data[].attributes.attachment_caption
Pirmais darbs kubisma stilā - Pablo Pikaso "Aviņonas meitenes"
Meiteņu ķermeņu formas ir ģeometrizētas, sejas līdzinās afrikāņu maskām.

# data[].attributes.body
kubisms, kas attīstījās aptuveni no 1907. līdz 1920. gadiem un kas iezīmēja revolūciju mākslas formā un estētikā. Tas bija pirmais no protestējošiem virzieniem, kas izmantoja deformāciju, lai radītu formu. Trīsdimensionālu kubveida elementu parādīšanās gleznās deva virziena nosaukumu. Šī kustība tika iedibināta un attīstīta galvenokārt no diviem Francijas māksliniekiem - Pabla Pikaso un Đorža Braka, bet arī citi mākslinieki, piemēram, Juan Gris un Fernand Léger, piedalījās šī stila izplatīšanā.

# data[].attributes.body
(1910–1930) Futurisms Itālijā, kas slavēja moderno tehnoloģiju, jaunumu, ātrumu un industriālo pilsētu dzīvi. Filippo Tommaso Marinetti bija šīs kustības līderis.

# data[].attributes.body
Nosaukums tulkojumā no latīņu valodas futurum nozīmē nākotne. Šis mākslas virziens izveidojās Itālijā. Futūrisma pamatā bija ideja, ka vecā pasaule ir noliedzama un tās vietā jārada jauna, kurā valdītu tehnika, ātrums un revolūcija. Mākslinieki attēloja objektu kustībā, mainot tā kontūras (skrejošam zirgam ir nevis 4, bet 20 kājas), kopaina tika saskaldīta, uzsvars likts uz ritmiem, krāsas un gaismas pretnostatījumiem.

# data[].attributes.body
1917. gadā Marcel Duchamp izstādīja savu slaveno darbu "Fontaine" (urināls), kas ir viens no ievērojamākajiem un provokatīvākajiem dadaisma darbiem.

"Dadaisms" bija mākslas kustība, kas radās Pirmā pasaules kara laikā kā pretruna pret sabiedriskajiem un politiskajiem normām, kā arī pret tradicionālo mākslas izpratni. Dadaisms bieži izmantoja ironiju, absurditāti un provokāciju, lai izraisītu publikas pārdomas par mākslas nozīmi un vērtību.

# data[].attributes.body
Sirreālisma (no franču vārda surrealite - pāri realitātei stāvošs) aizsākumi saistīti ar metafizisko glezniecību, kuru Itālijā pārliecinoši pauda viens meistars - Žoržo de Kiriko. Viņš uzskatīja, ka mākslas darbs var dzimt tikai ārpus cilvēcīgo attiecību loka, ierosmi gūstot dvēseles dzīlēs.

Sirrealisms bija mākslas un literatūras kustība, kas centās atbrīvot prātu no loģikas un racionalitātes, sekojot apziņas un zemapziņas sapņainajām valstībām.

Nozīmīgi surrealismam saistītie mākslinieki bija Salvador Dalí, René Magritte un Max Ernst.

# data[].attributes.body
Das Staatliche Bauhaus, plašāk zināms vienkārši kā Bauhaus, bija mākslas virziens Vācijā, kas bija vērsts uz kombinēto amatniecību un tēlotājmākslu. Tās pamatideja bija apvienot arhitektu, mākslinieku un amatnieku radošos spēkus un zināšanas. Šo virzienu 1918. gadā izveidoja vācu arhitekts Valters Gropiuss. Mākslas virziens darbojās līdz 1933. gadam, kad to slēdza Trešā reiha radītā spiediena dēļ. Līdz 1925. gadam Bauhaus virziens tika attīstīts Veimārā, no 1925. līdz 1932. gadam — Desavā, bet pēdējos divus gadus Berlīnē.

1996. gadā Bauhaus arhitektūras stilā uzceltās ēkas Veimārā un Desavā tika iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.