# data[].attributes.headline
הסבר על השיתוף

# data[].attributes.subject
הסבר על השיתוף

# data[].attributes.body
כתבי/וב על זיכרון אישי שנחקק בך מאחד מימי הזיכרון)שחווית במערכת

החינוך.

ציינ/י בקצרה את פרטי האירוע

(אם למדת במוסדות חינוכיים שבהם לא היתה התיחסות לימי זיכרון אלה -

כתבי על האם ומתי נחשפת למשמעות של ימי הזיכרון, ומה המשמעות של ימים אלה עבורך כיום

# data[].attributes.headline
חוויה מיום הזיכרון 

# data[].attributes.subject
חוויה מיום הזיכרון 

# data[].attributes.body
בית ספר יסודי , מדברים בקבוצה קטנה על יום הזיכרון . אני זוכרת ששיתפתי שאח שלי עוד מעט מתגייס לצבא ושאני מפחדת שיקרה לו משו .

שנת 2010..

# data[].attributes.headline
קרן - חוויה אחת 

# data[].attributes.subject
קרן - חוויה אחת 

# data[].attributes.body
בטקס יום הזיכרון לחללי פעולות האיבה

ציינו שמות של שני חללים שלמדו בבית ספר ופתאום עפו מעל הראשים של כולם שני ציפורים במעגלים.

כולם הצטמררו.

# data[].attributes.headline
חוויה אישית- ליטל❤️

# data[].attributes.subject
חוויה אישית- ליטל❤️

# data[].attributes.body
בכל שנה מאז חטיבת הביניים הייתי שרה בטקס יום הזיכרון בבית הספר. זה עבורי רגע משמעותי – לעמוד מול כל התלמידים, המורים ולעיתים גם משפחות שכולות, ולשיר שיר שמכיל בתוכו את כל הכאב והזיכרון. תמיד התרגשתי, אבל הרגע שהכי נחקק בי היה בכיתה י"ב.

השנה הזו הייתה שונה. עמדתי על הבמה מול המוני עיניים דומעות, מול משפחות שכולות שהכאב ניכר בכל תנועה שלהן. בזמן דקת הדומיה, כמו בכל שנה, הדמעות פשוט זלגו בלי שליטה. ואז הייתי צריכה לעלות ולשיר. החזקתי את עצמי כל השיר, ניסיתי להתרכז, לתת לכל מילה את המשמעות שלה. אבל במילה האחרונה פשוט נשברתי. הקול שלי נחנק, והדמעות שהחזקתי כל השיר התפרצו החוצה.

# data[].attributes.headline
טקס יום הזכרון שהשתתפתי בו ביישוב בו אני גרה היה מרגש ועצוב במיוחד. אחרי מבצע צוק איתן שבו נהרג אחיין של חברה. החיבור וההכרות האישית הפכו את הטקס לכואב וקשה מאוד עבורי.

# data[].attributes.subject
טקס יום הזכרון שהשתתפתי בו ביישוב בו אני גרה היה מרגש ועצוב במיוחד. אחרי מבצע צוק איתן שבו נהרג אחיין של חברה. החיבור וההכרות האישית הפכו את הטקס לכואב וקשה מאוד עבורי.

# data[].attributes.body
בחרתי להתמקד בחוויה האישית שלי בטקס הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה. שהייתי בכיתה י' היה פיגוע בבר בתל אביב שאלון בקל ז"ל נרצח על ידי מחבלים. אלון גדל בכרמיאל ובוגר בית הספר פסגות הבית ספר שבו אני למדתי. אני זוכרת את התחושות של המורים שלימדו אותו והעצב שהיה בכל בית הספר. ביום הזיכרון אמא של אלון באה לטקס בבית הספר וסיפרה לנו על אלון וכמה שהוא היה איש מיוחד ותרם לחברה. בנוסף כל שנה בטקס מקרינים מצגת שבה מציגים את שמות החללים שלמדו בבית הספר ונפלו. השנה הצטרפו למצגת עוד חמישה חללים שנרצחו במלחמת חרבות ברזל ואיתם גדל הכאב

# data[].attributes.headline
ימי זיכרון אורי

# data[].attributes.subject
ימי זיכרון אורי

# data[].attributes.body
בתור בת לאם שהיא אחות שכולה, תמיד טקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל היו לי קשים מהשאר. דוד שלי נחטף ונרצח באפריל 1985 (שאלתיאל עקיבא ז"ל). עד כיתה י' בערך, הייתי בטקסי יום הזיכרון במסגרות בהן למדתי, וכשגדלתי, הלכתי לטקסים לצד הקבר של דוד שלי בבית העלמין. אני זוכרת כשהייתי בכיתה י' כאשר תלמידי י"ב שסיימו את התיכון והתגייסו היו מגיעים לטקס בתיכון על מדים,  מה שהעצים עבורי את הטקס ואת ההרגשה הפנימית שאני חווה. בדיונים לאחר הטקס תמיד היה לי חשוב להזכיר ולהנציח את דוד שלי, על מנת שלא נשכח.

# data[].attributes.headline
ליאן בן יצחק

# data[].attributes.subject
ליאן בן יצחק

# data[].attributes.body
אני זוכרת שכל המחזורים מהשנים הקודמות היו מגיעים על מדים או הורים כבר לילדים.

אני זוכרת שתמיד זה היה היופ הקשה ביותר עבורי

# data[].attributes.headline
חוויה מיום הזיכרון – אנה 

# data[].attributes.subject
חוויה מיום הזיכרון – אנה 

# data[].attributes.body
אני זוכרת איך שאני והורים שלי היינו עומדים בבית בזמן הצפירה. למרות הצפירה היה שקט מיוחד והרגשתי מאוד מחוברת להיסטוריה של עם היהודי באותו רגע. חיבור אישי הזה – זאת החוויה שאני זוכרת.

# data[].attributes.headline
שלומית קליין - זיכרון אישי

# data[].attributes.subject
שלומית קליין - זיכרון אישי

# data[].attributes.body
יש לי זיכרון צרוב מיום השואה, בעת הצפירה שסבתא בוכה. סבתא עברה את אושוויץ בלי מספר על היד כי הייתה מיועדת להשמדה. לראות אותה ככה נחקק בי.

# data[].attributes.body
בימי זיכרון בבית הספר היו לוקחים אותנו לבתי עלמין לי זאת הייתה חוויה קשה כי אני תמיד פחדתי מבתי קברות הטקסים היו מרגשים אותי כתלמידה ותמיד הסתכלתי על החיילים בהערצה גדולה. כמו כן היום בבית הספר שאני עובדת בתיכון מגיעים הרבה חיילים לטקס וזה ממש מרגש וגם חלוקת נרות נשמה עם שם של נופל ובבית מדליקים נר לזכרו ולעילוי נשמתו .

# data[].attributes.headline
האור שבזכרון

# data[].attributes.subject
האור שבזכרון

# data[].attributes.body
אני זוכרת עצמי כנערה ביום הזכרון לחללי מערכות ישראל, נדהמת לגלות שהעמודים הכתומים והסתמיים בפארק יד לבנים פתאום מלאים באור ועליהם חרוטים שמות הנופלים במלחמות ישראל. כמו תזכורת, שלפעמים האור זורח דווקא כשישנו חוסר של אדם וכמה חשוב להבחין באור הזה כל עוד הוא זורח בחיותו.

# data[].attributes.headline
מספר על היד" – גילת בר

# data[].attributes.body
מספר על היד" – גילת ברטל

בטקס יום השואה במושב, כשהייתי בכיתה ה', השתתפתי בהקראת טקסט בשם "מספר על היד". הטקסט מספר את סיפורה של סבתא שחוותה את השואה, דרך עיניו של נכדהּ ששואל על פשר המספר המקועקע על ידה. דרך שאלותיו מתגלה סיפור של כאב, של גבורה ושל זיכרון.

עד היום אני זוכרת את הרגע הזה, גם אם במעורפל – זוכרת את המילים, את התחושות, ובעיקר את העובדה שסבתי ז"ל הייתה נוכחת בטקס. החיבור האישי, המשמעות של הסיפור והנוכחות שלה – הפכו את הרגע לזיכרון שנחקק עבורי.