# data[].attributes.headline
Петро Гулак-Артемовськ

# data[].attributes.body
Петро Гулак-Артемовський (235 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Петро́ Петро́вич Гула́к-Артемо́вський (, Городище, нині Черкаська область - 1 (13) жовтня 1865, Харків) - український письменник, науковець, перекладач, поет, байкар.

Народився в містечку Городищі Київської губернії (нині Черкаська область, Україна) в сім'ї священика. Не закінчивши академію, у 1813 почав викладати в приватних пансіонах Бердичева, вчителював у будинках багатих польських поміщиків.

У 1817 переїхав до Харкова та вступив до університету вільним слухачем словесного факультету, і тоді ж, завдяки заступництву попечителя Харківського навчального округу графа Потоцького, затверджений Радою університету лектором польської мови.

З 1820 йому було доручено викладання також російської історії, географії та статистики.

У 1821 здав кандидатський та магістерський іспит, захистив дисертацію на тему "О пользе истории вообще и преимущественно отечественной и о способе преподавания последней" і отримав ступінь магістра. Через два роки був обраний ад'юнктом російської історії та статистики, у 1825 - екстраординарним; 1828 - ординарним професором. У 1831 і 1833 - секретар етико-політичного відділення, член училищного комітету при Харківському університеті. З 1841 р. до виходу у відставку в 1849 р. - ректор Харківського університету

У 1855 обраний почесним членом Харківського університету. Крім того, з 1818 викладав французьку мову в Харківському інституті благородних дівчат, а з 1827 також керував навчальною частиною Полтавського інституту шляхетних дівчат. Він належав до числа засновників "Українського журналу".

Був членом Московського товариства аматорів російської словесності, Королівського товариства друзів науки у Варшаві.

До творчого доробку П. Гулака-Артемовського належать байки ( байка-казка, байка-приказка), притчі, вірші, послання, балади.

З 1817 р. почав друкуватися в журналі "Український вісник", де були опубліковані його переклади класиків світової літератури: Жана Жака Руссо, Джона Мільтона, Адама Міцкевича, Йоганна Вольфганга Гете, Горація та інших.

Байка "Пан та собака" - найгостріший твір української літератури 19 століття. Ідейний зміст співзвучний тогочасним прагненням проти кріпацтва, проти ставлення до кріпака як до робочої худоби. В основі байки - соціальний конфлікт між Паном і кріпаком (в алегоричному образі собаки Рябка).

Перші поетичні спроби П. Гулака-Артемовського припадають на період перебування його в Київській академії та на Волині. В 1813 р. він здійснює у піднесено-патетичному тоні пародійний переспів російською мовою антиклерикальної поеми Буало "Налой" (текст його знищений автором у 1826 р.) та приблизно в той же час пише оригінальний вірш "Мудрость" (опубліковано в 1819 p.), позначений твердою впевненістю в мудрість і милість "провидіння".

Інтенсивне формування і зростання П. Гулака-Артемовського як письменника відбувається після переїзду до Харкова, де він одразу ж активно включається в культурне життя, основним осередком якого був університет, зав'язує дружні контакти з Г. Квіткою-Основ'яненком, Р. Гонорським, Є. Філомафітським та іншими діячами культури, починає систематично виступати на сторінках "Украинского вестника" з перекладними й оригінальними творами різних жанрів. Був одним з лідерів гуртка Харківських романтиків.

Петро Гулак-Артемовський ввів в українську літературу жанр романтичної балади. Його кращі твори українською мовою написані в дусі естетики просвітницького реалізму.

В історії української літератури значення Гулак-Артемовського визначається його положенням наступного за Котляревським поета, який, використовуючи творчі методи останнього ( бурлеск, травестія), спробував ввести в українську літературу ряд нових жанрів ( балади: "Твардовський" (опублікована в журналі "Славянин" в 1827 році), "Рибалка").

Вшанування

На честь 213-річчя з дня заснування Харківського національного університету поблизу університету встановлено пам'ятник авторства Олександра Рідного.

Джерела та література

# data[].attributes.attachment_link.title
Гулак-Артемовський Петро Петрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Петро́ Петро́вич Гула́к-Артемо́вський (, Городище, нині Черкаська область - 1 (13) жовтня 1865, Харків) - український письменник, науковець, перекладач, поет, байкар. Народився в містечку Городищі Київської губернії (нині Черкаська область, Україна) в сім'ї священика. Не закінчивши академію, у 1813 почав викладати в приватних пансіонах Бердичева, вчителював у будинках багатих польських поміщиків.

# data[].attributes.headline
Улас Самчук (120 років

# data[].attributes.body
Улас Самчук (120 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ула́с Олексійович Самчу́к (, Дермань тепер Здолбунівський район Рівненської області - 9 липня 1987, Торонто) - український письменник, журналіст і публіцист, редактор, лавреат УММАН, член уряду УНР у вигнанні, член ОУП "Слово". Входив до складу ОУН. Після розколу ОУН, залишився на стороні Голови ПУН полк Андрія Мельника.

Відповідно до українського законодавства може бути причисленим до борців за незалежність України у ХХ сторіччі.

Улас Самчук народився року в селі Дермань Дубенського повіту Волинської губернії (нині Здолбунівський район Рівненської області) в родині Олексія Антоновича та Настасії Улянівни Самчуків, - як на той час, заможних селян. По суті, світогляд майбутнього письменника формували як родина, так і довкілля:

... Дермань для мене центр центрів на планеті. І не тільки тому, що десь там і колись там я народився... Але також тому, що це справді „село, неначе писанка", з його древнім Троїцьким монастирем, Свято-Феодорівською учительською семінарією, садами, парками, гаями, яругами, пречудовими переказами та легендами.

У 1913 році, коли Уласові Самчуку було вісім років, сім'я переїхала у село Тилявку Кременецького повіту. Але з Дерманню зв'язків не втрачав, у 1917-1920 рр. навчався у чотирикласній вищопочатковій школі, що діяла при Дерманській Свято-Феодорівській учительській семінарії. У 1921-1925 роках - у Кременецькій українській мішаній приватній гімназії імені Івана Стешенка.

Перед самим закінченням гімназії Уласа Самчука призвали до польського війська (гарнізон міста Тарнова). 23 серпня 1927 року він дезертирував, після чого потрапив у ваймарську Німеччину, де працював у місті Бойтені в одного господаря, розвозив по копальнях і гутах залізо.

Німецький період життя Уласа Самчука позначений тим, що, по-перше, завдяки Герману Блюме він як вільнослухач студіював у Бреславському університеті з 1927 року. Ґерманіна фон Лінґейсгайм (мати Германа) дала притулок "обідраному українцеві" у своїй оселі й навчала його німецької мови. Вдруге прийшов Герман Блюме на допомогу Уласові через 15 років: завдяки його клопотанню нацисти 20 квітня 1942 року випустили письменника, заарештованого 20 березня того року, з Рівненської в'язниці. Герман Блюме в Рівному був начальником цивільної поліції райхскомісаріату Україна.

Від 1925 року почав друкувати оповідання у журналі "Духовна бесіда" у Варшаві, згодом у "Літературно-науковому віснику" та інших часописах (видані окремою збіркою "Віднайдений рай", 1936). Свої перші новели надіслав до "Літературно-наукового вісника" з Німеччини, там виникли задуми більших творів (зокрема романів). У спогадах "Мій Бреслав" Улас Самчук стверджує, що саме у цьому німецькому (тепер - польському) місті " в моєму всесвіті з'явилась туманність, з якої поволі вимальовувались контури майбутньої „Волині" ".

1929 року переїхав до Чехословаччини, студіював в Українському вільному університеті у Празі. Жодного вищого навчального закладу закінчити не зміг. Добре володів німецькою, польською, чеською, російською, менше французькою мовами.

У Чехословаччині перебував із 1929 до 1941 років. Українська Прага 1920-1930-х жила бурхливим науковим та культурно-мистецьким життям. До безпосереднього оточення, яке творило "його Прагу", Улас Самчук відносив Олександра Олеся, Спиридона Черкасенка, Олексу Стефановича, Оксану Лятуринську, Олега Ольжича, Михайла Мухина, Миколу Бутовича, Роберта Лісовського, Степана Смаль-Стоцького, Дмитра Дорошенка, Миколу Ґалаґана, Леоніда й Надію Білецьких, Дмитра Антоновича, Сергія Шелухіна, Микиту Шаповала, Валентина та Лідію Садовських, Русових, Яковлевих, Мідних, Батинських, Слюсаренків, Щербаківських, Сімовичів, Лащенків, Горбачевського, Ольгерта Бочковського. У Празі Улас Самчук належав до Студентської академічної громади. " Нас було кілька сотень з загальної кількатисячної української колонії, ми були поколінням Крут, Базару, Листопада, Четвертого Універсалу, України Мілітанс". У 1937 році з ініціативи Євгена Коновальця було створено культурну референтуру Проводу українських націоналістів на чолі з Олегом Ольжичем. Центром її стала Прага, а однією з головних установ - Секція митців, письменників і журналістів, де головував Самчук.

1941 року у складі однієї з похідних груп ОУН-м повернувся на Волинь (до Рівного), де був редактором газети "Волинь" до 1943 року.

Із ним працював редактором Петлюра Олександр Васильович, видавництво в ті роки очолював Іван Тиктор, співпрацювала Олена Теліга. Упродовж 1944-1948 років жив у Німеччині, був одним із засновників і головою літературної організації МУР. Після переїзду до Канади (1948) започаткував ОУП "Слово" (1954).

Ім'я Уласа Самчука прижиттєво було відоме у країнах Європи та в Америки. Як зазначала дослідниця творчості письменника Марія Білоус-Гарасевич, " вражає не те, що на українській землі народився цей винятково сильний творчий талант, а те, що він вижив, не зісох у „волинській тихій стороні", в абсолютно безпросвітних обставинах ".

У літературній творчості Самчук був літописцем змагань українського народу протягом сучасного йому півстоліття. Своє перше оповідання - "На старих стежках" - опублікував 1926-го у варшавському журналі "Наша бесіда", а з 1929 року став постійно співпрацювати з "Літературно-науковим вісником", "Дзвонами" (журнали виходили у Львові), "Самостійною думкою" ( Чернівці), "Розбудовою нації" ( Берлін), "Сурмою" (без сталого місця перебування редакції).

У найвидатнішому творі Самчука - трилогії "Волинь" (І-III, 1932-1937) виведений збірний образ української молодої людини кінця 1920-х - початку 1930-х років, що прагне знайти місце України у світі та шляхи її національно-культурного й державного становлення. Робота над першою і другою частинами тривала з 1929 по 1935, над третьою - з 1935 до 1937 року. Саме роман "Волинь" приніс 32-річному письменнику світову славу. Як стверджує дослідник творчості Уласа Самчука Степан Пінчук:

У 30-х роках вживалися певні заходи щодо кандидування Уласа Самчука на Нобелівську премію за роман "Волинь" (як і Володимира Винниченка за "Сонячну машину"). Але, на жаль, їхніх імен немає серед Нобелівських лауреатів: твори письменників погромленого і пригнобленого народу виявились неконкурентноздатними не за мірою таланту, а через відсутність перекладів, відповідної реклами.

Роман "Кулак" (1932) - "...про людину, яка стала успішною завдяки наполегливій праці, енергії та розуму... Це цілком європейський роман із притаманним тій добі психологізмом, ніцшеанством та фатальними жінками".

"Ви для мене не "Волинь", а "Кулак". Читала його два рази, " - говорила авторові Олена Теліга (книга спогадів "На білому коні").

У романі "Марія" (1934) відтворена голодова трагедія українського народу на центральних і східноукраїнських землях 1932-1933, у романі "Гори говорять" (1934) - боротьба гуцулів з угорцями на Закарпатті.

1941 року Улас Самчук написав статтю "Нарід чи чернь?", у якій він бажав показати співвітчизникам:

...що рідна мова, це ... ознака чіткости, якости і свідомости людської одиниці, що є приналежною до даної нації. Всі ж, що такого не розуміють, творять не народ, а чернь, якусь масу, щось невиразне, щось позбавлене справжнього виразу свідомого і зрілого народу.

Фрагмент цього твору у формі переінакшеного плагіату було помічено у новорічній промові Президента України Володимира Зеленського до святкування 2020 року.

У повоєнний період творчості Самчука сюжетним продовженням "Волині" є його роман-хроніка "Юність Василя Шеремети" (І-ІІ, 1946-1947).

1947 року закінчив драму "Шумлять жорна".

У незакінченій трилогії "Ост": "Морозів хутір" (1948) і "Темнота" (1957), зображена українська людина та її роль у незвичайних і трагічних умовах міжвоєнної та сучасної підрадянської дійсності.

Темами останніх книг Самчука є боротьба УПА на Волині (роман "Чого не гоїть вогонь", 1959) і життя українських емігрантів у Канаді ("На твердій землі", 1967). Переживанням Другої світової війни присвячені спогади "П'ять по дванадцятій" (1954) і "На білому коні" (1956).

Письменник помер у Торонто 9 липня 1987 р. Похований на Українському цвинтарі святого Володимира у місті Оквілл, Канада.

Книга Гаврила Чернихівського "Улас Самчук: сторінки біографії" (2005) у році є першим ґрунтовним дослідженням про "українського Гомера ХХ століття". Про Уласа Самчука Ігор Фарина написав повість "Пекуча чужина" (2005). 2018 року у серії "Ім'я на обкладинці" видавництва "Навчальна книга Богдан" вийшла книга Сергія Синюка "Улас Самчук: ескізи до творчого портрета".

Постановою № 184-VIII Верховної Ради України від 11 лютого 2015 року 110 років з дня народження відзначатиметься на державному рівні.

На честь нього, у національній скаутській організації України "пласт", створений 33 курінь УПЮ імені Уласа Самчука.

У жовтні 1993 року в селі Тилявка Шумського району Тернопільської області відкрито літературно-меморіальний музей письменника У. Самчука. У приміщенні колишньої учительської семінарії, де навчався У. Самчук (нині - Дерманський навчально-виховний комплекс "загальноосвітня школа І-го ступеня - гімназія"), 12 лютого 1995 року відкрито літературно-меморіальний музей Уласа Самчука. Згодом удостоєний звання народного. 2015 року це звання літературно-меморіальному музеєві Самчука було підтверджено.

У м. Рівне діє Літературний музей Уласа Самчука.

У Луцьку на честь Уласа Самчука встановлено меморіальну дошку.

У Рівному є пам'ятник видатному письменнику-націоналісту.

Також у Рівному є меморіальна дошка на честь Олени Теліги та Уласа Самчука - редакторів газети "Волинь".

Пам'ятник Уласу Самчуку є в Здолбунові.

Погруддя Самчука відкрите 20 лютого 2005 року перед школою в Тилявці у якій міститься меморіальний музей письменника.

Пам'ятна дошка в Городоцькому районі Львівської області.

Автор романів "Кулак" (1932), "Марія" (1933), "Юність Василя Шеремети" (1946-1947), трилогій "Волинь" ("Куди тече річка" (1932), "Війна і революція" (1935), "Батько і син" (1937)) і "Ост" ("Морозів хутір" (1948), "Темнота"(1957), "Втеча від себе" (1982)), книг спогадів і репортажів "П'ять по дванадцятій" (1954), "На твердій землі" (1967), "На білому коні" (1956), "На коні вороному" (1979), "Плянета Ді-Пі" (1979), "Слідами піонерів" (1980).

2018 року стало відомо, що у Національному університеті "Острозька академія" планується видати повне зібрання творів Уласа Самчука. Саме Острозькій академії як провідному центру української духовності та патріотизму родина Соколиків - представники української діаспори у Канаді і єдині розпорядники спадщини Уласа Самчука - надала ексклюзивне право перевидавати твори прозаїка для широкого кола читачів в Україні. А 2019 року у видавництві "Фоліо" почали з'являтися перші томи зібрання творів. 2020 року було надруковано роман "Саботаж УВО" (1931), який раніше не друкувався, драми представлені в одній книзі: "Слухайте! Слухайте! Говорить Москва!" (1930), "Жертва пані Маї" [незакінч.] (1940), "Шумлять жорна" (1947), документальний твір "Слідами піонерів" (1979)

На старих стежках. - у варшавському журналі "Наша бесіда", 1926.

Самчук У. Волинь: роман у 3 частинах (перше видання 1932-1937; третє видання Торонто):

Самчук У. Гори говорять. - Прага, 1933; Буенос-Айрес, 1952)

Самчук У. Гори говорять! : роман: у 2 ч. / Улас Самчук. - Винипеґ, Манітоба: Накладом Нового Шляху, 1944. - 194 с.

Самчук У. . - Львів: Українська бібліотека, 1934. - 1-е вид.; Рівне: Волинь, 1941. - 2-е вид.; Буенос-Айрес: Видавництво Миколи Денисюка, 1952 - 3-е вид. - 281 с.

Самчук У. Кулак: Роман у 2-х ч. - Чернівці: Бібліотека "Самостійної думки", 1937. - 279 с.

Самчук У. Ост: роман у 3 томах: "Морозів хутір" (1948), "Темнота" (1957), "Втеча від себе" (1982):

Самчук У. Юність Василя Шеремети. - Мюнхен: Прометей, 1947. - Т. 1. - 156 с.

Самчук У. Юність Василя Шеремети. - Мюнхен: Прометей, 1947. - Т. 2. - 165 с.

Самчук У. Чого не гоїть огонь. - Нью-Йорк: Вісник, 1959. - 288 с.

Самчук У. На твердій землі. - Торонто: Укр. Кредитова Спілка Торонто, 1967. - 390 с.

Самчук У. Слідами піонерів. - Джерсі Ситі - Нью-Йорк: Свобода, 1980. - 269 с.

(польською) Ułas Samczuk. Wołyń. Tłumaczenie: Tadeusz Hollender; przedm.: Ksawery Pruszyński. Warszawa: Towarzystwo Wydawnicze "Rój. 1938. 331 s.

(хорватською) Ulas Samčuk. Za zemlju. Prevoditelj: Ivan Vanjčik, Stanko Gašparović. Zagreb: Izdanje Savremene biblioteke. 1941. 283 str.

(французькою) Oulasse Samtchouk. Où va la rivière? Traduit de l'ukrainien: ?. Liége: Solédi, 1948. 334 p. Collection Bibliothèque Internationale N° 3.

(французькою) Oulas Samtchouk. Mariya. Traduit de l'ukrainien: Л. Шульгин та Русана; préface de René Arcos. Paris : Éditions du Sablier. 1955. 152 p.

(англійською) Ulas Samchuk. Maria: The Chronicle of a Life. Translated from Ukrainian by: Roma Z. Franko; editor: Paul Cipywnyk. Toronto: Language Lanterns Publications, 2011-247 стор. ISBN 9780987775009

Самчук У. Гори говорять. - К., 1996.

Самчук У. Волинь: У 2 т. - К.: Дніпро, 1993. - Т. 1, 2.

Самчук У. Дермань. Роман: У 2 ч. - Рівне: Волинські обереги, 2005. - 120 с.

Самчук У. На білому коні. - Львів: Літопис Червоної Калини, 1999.

Самчук У. На коні вороному. - Львів: Літопис Червоної Калини, 2000.

Самчук У. Темнота. Роман. - Нью-Йорк, 1957. - 493 с.

Самчук У. Чого не гоїть огонь. - К.: Укр. письменник, 1994.

Самчук У. Юність Василя Шеремети: Роман. - Рівне: Волин. обереги, 2005. - 329 с.

Самчук У. OST. Трилогія. - Тернопіль: Джура, 2005. - 452 с.

Волинські дороги Уласа Самчука: Збірник. - Рівне: Азалія, 1993.

Улас Самчук. Ювілейний збірник. До 90-річчя народження. - Рівне: Азалія, 1994.

Марія: повість / Улас Самчук; післямова Ніни Бернадської. - 2-ге вид., стер. - К. : Знання, 2013. - 176 с.: іл. - (Класна література).

Юність Василя Шеремети: роман / Улас Самчук. - К. : Знання, 2014. - 278 с. - (Класна література).

Жив'юк А. А., Комаренко Т. О. Самчук Улас Олексійович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2012. - Т. 9 : Прил - С. - С. 437. - 944 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1290-5.

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Бондаренко Ю. Роман-хроніка Уласа Самчука "Марія": Україна між космосом та історією // Слово і Час. - 2011. - № 6. - С. 25-33. http://sich.ilnan.gov.ua/images/2011/SiCh_06_2011.pdf#page=25

Васьків М. Жанрові особливості романістики Уласа Самчука. "Кулак" У. Самчука: між мистецтвом і публіцистикою, традицією та її оновленням // Український еміграційний роман 1930-50-х років. - Кам'янець-Подільський : ПП "Медобори-2006", 2011. - С. 15-34.

Волинські дороги Уласа Самчука: Збірник. - Рівне : Азалія,1993. - 103 с.

Гарасевич М. Широкий письменницький діапазон У. Самчука // Дзвони. - 1978. - № 3-4. - С. 55-74.

Гром'як Р. Розпросторення духовного світу Уласа Самчука (Від трилогії "Волинь" до трилогії "Ost") // Орієнтації. Розмисли. Дискурси. 1997-2007. - Тернопіль : Джура, 2007. - С. 248-267.

Гупало С. Невідомий Улас Самчук // Дзеркало тижня. - 2006. - № 18 (13-19 трав.). http://istvolyn.info/index.php?option=com_content&task=view&id=1744&Itemid=25

Гупало С. Той, що з народу вичавлював чернь. http://istvolyn.info/index.php?option=com_content&task=view&id=398&Itemid=25

Празька літературна школа: Ліричні та епічні твори /Упорядування і передмова В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2008. - 280 с.

Гром'як Р. Розпросторення духовного світу Уласа Самчука (Від трилогії "Волинь" до трилогії "Ost") // Орієнтації. Розмисли. Дискурси. 1997-2007. - Тернопіль: Джура, 2007. - С. 248-267.

Дальний М. Музей і архів Уласа Самчука перевезено в Україну // Нові дні. - 1995. - Ч. 539. - С. 14-15.

Київська глорія Уласа Самчука // Цалик С., Селігей П. Таємниці письменницьких шухляд: Детективна історія української літератури. - К.: Наш час, 2010. - С. 140-184.

Копач О. Улас Самчук - літописець XX століття // Нові дні.- 1991. - № 2. - С. 14-15.

Крупач М. Історіософський "документ у слові" Уласа Самчука // Визвольний шлях. - 2006. - № 5. - С. 120-123.

Кузьменко С. Улас Олексійович Самчук: До 90-ліття з дня народження // Нові дні. - 1995. - Ч. 539. - С. 12-13.

Мазаний В. Невідоме кохання Уласа Самчука// Буковинський журнал. - № 4. - 2020. - С. 216 - 240.

Мазаний В. "Космічний" похресник Уласа Самчука з NASA / Віктор Мазаний // Літературна Україна. - 2022. - 29 січ. - С. 24.

Мазаний В. Похресник Уласа Самчука досліджує космос у NASA / Віктор Мазаний // Українська літературна газета. - 2021. - 31 груд. - С. 8 - 9.

Нагорна І. У дні виняткового часу. - Рівне, 2008. - 54 с.

Наумович С. В'їзд У. Самчука ... до Києва // Визвольний шлях. - 1965. - № 12. - С. 1364-1366.

Поліщук Я. Формули ідентичності Уласа Самчука на тлі доби // Дивослово. - 2004. - № 7. - С. 26-29.

Розумний Я. Улас Самчук (1905-1987) // Сучасність. - 1987. - Ч. 12. - С. 30-34.

Руснак І. "Жертва пані Маї" як зразок інтелектуальної драми Уласа Самчука // Вісниківство: Літературна традиція та ідеї. Науковий збірник. - Вип. 2. - Дрогобич: Посвіт, 2012. - С. 408-417.

Руснак І. Історіософська концепція російської революції у творчості Уласа Самчука // Визвольний шлях. - 2006. - № 11. - С. 28-41.

Руснак І. "Я був повний Україною...": Художня історіософія Уласа Самчука. - Вінниця, 2005. - 405 с.

Руснак І. "Загарячий у словах і заотвертий у мислях" (штрихи до біографії Уласа Самчука) // Літературний процес: методологія, імена, тенденції. - 2020. - Ч. 16. - С. 48-60. Електронний ресурс: https://litp.kubg.edu.ua/index.php/journal/article/view/536

Руснак І. Жанрові особливості і прототипи роману "Сонце з Заходу" Уласа Самчука // Літературний процес: методологія, імена, тенденції: зб. наук. пр. (філолог. науки / Київ. ун-т ім. Б. Грінченка; редкол.: І. Є. Руснак, О. В. Єременко, С. О. Євтушенко та ін. - К.: Київ. ун-т ім. Б. Грінченка, 2018. - № 12. - С. 65-76. Електронний ресурс: https://litp.kubg.edu.ua/index.php/journal/article/view/446

Руснак І. Історія написання і видання роману "Сонце з Заходу" Уласа Самчука: спроба реконструкції // Синопсис. - 2018. - № 3(23) // Електронний ресурс: https://www.synopsis.kubg.edu.ua/index.php/synopsis/article/view/309/286

Rusnak I. "(Nie)dorżnięty": pamięć o traumie totalitarnej w opowiadaniu Ułasa Samczuka Osoby przesiedlone // // Depression. Selected nutritional, psychological and humanistic aspects / Ed. Mariusz Brodnicki, Anna Jarmołowska, Franciszek Makurat, Artur Bracki. - K.: Talkom, 2018. - С. 130-147. https://www.researchgate.net/publication/340262329_Niedorzniety_pamiec_o_traumie_totalitarnej_w_opowiadaniu_Ulasa_Samczuka_Osoby_przesiedlone

Улас Самчук. Ювілейний збірник. До 90-річчя народження. - Рівне: Азалія, 1994. - 108 с.

Тарнавський О. Зустріч з Уласом Самчуком // Нові дні. - 1988. - № 11. - С. 13-14.

Тарнавський О. Улас Самчук - прозаїк // Відоме й позавідоме. - К.: Час, 1999. - С. 336-350.

Ткачук М. Художні виміри творчості Уласа Самчука // Українська мова і література в школі. - 2005. - № 6. - С. 43-47.

Харченко О. Музей-архів Уласа Самчука // Молода Україна. - 1989. - № 385. - С. 18.

Шевчук В. Улас Самчук та його волинська сага // Українська мова і література в школі. - 1992. - № 11-12. - С. 30-34.

Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. - 516 с.

Улас Самчук: ескізи до творчого портрета / С. Я. Синюк. - Тернопіль: Навчальна книга - Богдан, 2018. - 296 с. - (Ім'я на обкладинці ; вип. 7). - ISBN 966-10-5524-6.

Korowytsky І. Ulas Samchuk // Ukraine: a concise encyclopaedia / Prepared by Shevchenko scientific society; edited by V. Kubijovy?. - Toronto: The Ukrainian national association, University of Toronto press. - V. 1. - P. 1063.

# data[].attributes.attachment_link.title
Самчук Улас Олексійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ула́с Олексійович Самчу́к (, Дермань тепер Здолбунівський район Рівненської області - 9 липня 1987, Торонто) - український письменник, журналіст і публіцист, редактор, лавреат УММАН, член уряду УНР у вигнанні, член ОУП "Слово". Входив до складу ОУН. Після розколу ОУН, залишився на стороні Голови ПУН полк Андрія Мельника.

# data[].attributes.headline
Іван Липа (160 років)<

# data[].attributes.body
Іван Липа (160 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Липа Іван Львович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Іван Білик (95 років)<

# data[].attributes.body
Іван Білик (95 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іва́н Іва́нович Бі́лик ( 1 березня 1930, Градизьк, сучасна Полтавська область, УРСР - 27 листопада 2012, Київ, Україна) - український письменник, історичний романіст, перекладач болгарської літератури, лауреат Шевченківської премії ( 1991).

У 1950-ті роки вчителював у сільській школі, безуспішно намагався поступити на архітектурний та історичний факультети, до театрального інституту. 1961 року закінчив факультет журналістики Київського університету. Працював у редакціях газет ( "Робітнича газета", "Молодь України", "Літературна Україна").

Друкувався з 1956 року. Член Спілки письменників України з 1967 року.

Автор сенсаційних українських історичних романів радянських часів - "Меч Арея" (1972) і "Похорон богів" (1986).

Відразу після видання обидві книги стали бестселерами. Втім, "Меч Арея" 1972 року заборонили та вилучили з бібліотек, нерозпродані примірники - з книгарень (встигли знищити 5 тисяч примірників - із 65 тисяч накладу). Письменника примусили звільнитися з роботи в редакції "Літературної України" (3,5 роки був безробітним, лише 1976 р. вдалося влаштуватися в редакцію часопису "Всесвіт" на посаду "секретар-друкар"), позбавили права друкуватись, піддали цькуванню в пресі.

Після того книжка в СРСР поширювалася "з рук у руки", але була перевидана за кордоном - у Канаді, Америці, Великій Британії та інших країнах. На теперішній час витримала 15 перевидань (в тому числі 9 - за кордоном).

Відомий також як перекладач творів сучасних болгарських письменників (Е. Коралова, Е. Станева, П. Вежинова, А. Гуляшки, І. Давидкова, І. Петрова, К. Калчева, Б. Димитрової, Б. Райнова, М. Марчевського та інших).

Лауреат

"Меч Арея" (роман, 1972)

"День народження Золотої рибки" (роман, 1977) - про будівництво ГЕС, шкідливої для навколишнього середовища; порушено проблеми відповідальності особи перед суспільством і природою.

"Земля Королеви Мод" (роман, 1982) - апофеоз людини, яка зберігає гідність і честь у найскрутніші моменти життя.

"Золотий Ра" [Архівовано 17 березня 2013 у Wayback Machine.] (1989) - "Історії" Геродота у вільному переказі.

"Яр" (роман І. Білика - написаний 1958, виданий 2008 року)

Трилогія "Скіфи":

"Дикі білі коні" (роман, 1989)

"Не дратуйте ґрифонів" (роман, 1993)

"Цар і раб" (роман, 1992).

Інше

2019 року на честь Івана Білика перейменовано Яблуневу вулицю у Києві.

# data[].attributes.attachment_link.title
Білик Іван Іванович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Іва́н Іва́нович Бі́лик ( 1 березня 1930, Градизьк, сучасна Полтавська область, УРСР - 27 листопада 2012, Київ, Україна) - український письменник, історичний романіст, перекладач болгарської літератури, лауреат Шевченківської премії ( 1991). У 1950-ті роки вчителював у сільській школі, безуспішно намагався поступити на архітектурний та історичний факультети, до театрального інституту.

# data[].attributes.headline
Леся Воронина (70 рокі

# data[].attributes.body
Леся Воронина (70 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Воронина — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Перевірена версія

# data[].attributes.headline
Григорій Тютюнник (105

# data[].attributes.body
Григорій Тютюнник (105 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Тютюнник Григорій Михайлович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Дмитро Білоус (105 рок

# data[].attributes.body
Дмитро Білоус (105 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Білоус Дмитро Григорович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Очікує на перевірку

# data[].attributes.headline
Микола Зеров (135 рокі

# data[].attributes.body
Микола Зеров (135 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Микола Костянтинович Зеров

Народився

26 квітня 1890
Зіньків, Полтавська губернія (нині Україна)

Помер

3 листопада 1937 (47 років)
Сандармох, Медвеж'єгорський район, Карельська АРСР, РРФСР, СРСР
· вогнепальне поранення

Поховання

Сандармох

Громадянство

Російська імперія, УНР, СССР

Діяльність

поет, літературознавець, перекладач, літературний критик, поліглот (знав 20 мов), редактор, учений, професор

Alma mater

Перша київська гімназія

Мова творів

українська , латина і давньогрецька

Роки активності

з 1912

Жанр

сонет

Magnum opus

"Камена" (1924)

Зеров Микола Костянтинович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Микола Костянтинович Зеров ( 26 квітня 1890, Зіньків - 3 листопада 1937, Сандармох, Карельська АРСР) - український поет, літературознавець, літературний критик, полеміст, лідер "неокласиків", майстер сонетної форми та перекладач античної поезії.

Микола Зеров народився 26 квітня 1890 року в Зінькові на Полтавщині в багатодітній сім'ї вчителя місцевої двокласної школи Костянтина Іраклійовича Зерова. "Батько вчитель, потім - завідувач міської школи, нарешті - 1905 року - інспектор народних шкіл, мати - з дрібного землевласницького роду Яреськів - з-під Диканьки, роду козацького, але доказующого дворянство" - пише Зеров в автобіографії. (Мати Марія Яківна походила з козацького роду Яреськів з-під Диканьки).

Молодший брат Миколи - Михайло - став поетом і перекладачем, відомим під літературним псевдонімом Михайло Орест. Ще один молодший брат - Дмитро Зеров - став ботаніком, академіком АН УРСР.

По закінченні Зіньківської школи, де його однокласником був майбутній гуморист Остап Вишня, Зеров навчався в Охтирській ( 1900- 1903) та Першій київській гімназіях ( 1903- 1908). У 1909- 1914 роках - студент історико-філологічного факультету Київського університету Святого Володимира.

1912 року з'явилися друком перші статті та рецензії Зерова в журналі "Світло", газеті "Рада".

З 1914 року за наказом попечителя Київського навчального округу Зерова призначено викладачем "давніх мов" до Златопільської чоловічої гімназії, а з жовтня 1916 року - ще й Златопільської жіночої гімназії.

З 1917 року Зеров учителює в Другій Київській гімназії імені Кирило-Мефодіївського братства та викладає латину. У 1918- 1920 роках викладає українознавство в Архітектурному інституті, працює редактором бібліографічного журналу "Книгарь" (до початку 1920 року). З осені 1923 року - професор Київського інституту народної освіти.

У цей час Микола Зеров увійшов до елітарного гуртка діячів української культури, що сформувався довкола Георгія Нарбута, на зібраннях якого обговорювалися проблеми розвитку української літератури, малярства, графіки.

1920 року одружився із Софією Лободою і почав серйозно замислюватися про наукову діяльність; вийшли підготовлені ним "Антологія римської поезії" та "Нова українська поезія", що стали помітним явищем у тогочасному літературному житті.

З голодного Києва Миколу Зерова запрошують на роботу до Баришівської соціально-економічної школи, де він працює близько трьох років. Усі вірші його збірки "Камена" ( 1924) написано саме тут. Також у Баришівці Зеров зробив багато перекладів, написав низку сонетів та сатир-пародій, кілька невеликих оповідань.

1 жовтня 1923 року Микола Зеров став професором української літератури Київського інституту народної освіти (так звався тоді Київський університет). Про лекції Зерова студенти поширювали легенди. Одночасно викладав українську літературу в кооперативному технікумі та торгово-промисловій школі.

1923 року до Києва повернулося чимало письменників, що об'єдналися в АСПИС. Серед них вирізнялася літературна група, що її стали називати неокласиками, одним з її лідерів був Зеров. У грудні 1923 року відбулася перша зустріч Зерова з Миколою Хвильовим, коли той приїхав до Києва у складі харківської письменницької делегації "Гарту". Неокласики влаштовують літературні вечори, на яких намагаються згуртувати мистецькі сили, аби спрямувати їх у річище конструктивної праці. Прагнення Зерова створити спільну платформу для консолідації літературного процесу кваліфікується офіційною владою як замах на ідеологічну цноту панфутуристів та гартованців, що викликає різкий спротив.

1924 рік розпочався з бурхливих дискусій. 3 січня на культкомісії Всеукраїнської академії наук М. Зеров виголосив доповідь "Українська література в 1923 році"; 20 січня відбувся диспут, на якому опонентами доповіді Дмитра Загула "Криза сучасної української лірики" виступили Микола Зеров, Юрій Меженко, Григорій Косинка, Михайло Івченко. Лідер неокласиків оцінював 1923-й як "рік літературного оживлення". Адже з'явилася низка яскравих імен, нових книжок і журналів. На думку Зерова, йшов нормальний розвиток української літератури. Йому опонував Д. Загул, який обстоював уніфікацію та сувору регламентацію як вибору ідеї твору, так і художніх засобів її вираження. Виразно окреслювалася конфронтація, що згодом трагічно позначилося на розвитку всієї української літератури.

Того самого 1924 року надруковано "Камену" - першу збірку віршів Зерова, до якої, втім, уміщено й перекладний розділ. Автор скромно виправдовував це перед сучасниками потребою розробляти мову і стиль, удосконалювати техніку й синтаксичну гнучкість української поезії, називаючи свої сонети "сухарями" на розкішному бенкеті поетичної фантазії.

Глибоке проникнення у філософську сутність буття, вишукана мова, висока версифікативна майстерність творів Зерова вражали сучасників. Щоправда, багато хто поетові закидав, що він несучасний, байдужий до актуальних проблем. Підстави для таких тверджень давали не тільки його вірші, а й перший випуск історико-літературного нарису "Нове українське письменство" і монографія "Леся Українка", також видані 1924 року. Все це, вважали противники Зерова, належить минулому, яке треба відкидати.

До попередніх докорів додавалися й нові: мовляв, Зеров майже не виступає як літературний критик. Проте 1925 рік можна вважати вершиною літературно-критичної діяльності М. Зерова. Тільки журнал "Життя і революція" вмістив 17 його матеріалів. А ще ж були публікації в інших часописах, виступи, лекції перед студентами.

1925 року почалася відома літературна дискусія, яка тривала до 1928 р. Початком її вважають статтю Г. Яковенка "Про критиків і критику в літературі" (Культура і побут, 1925, 20 квітня) та відповідь на неї М. Хвильового. Зеров-критик стає на бік М. Хвильового. Програма М. Зерова вимагала усвідомлення, осмислення й засвоєння багатств української національної традиції, адже це дасть змогу тверезо й реально оцінити багатьох сучасних літературних авторитетів, перенести на український ґрунт найкращі твори європейської класики й сучасної літератури, що, в свою чергу, піднесе "планку художності" і, врешті-решт, встановить атмосферу здорової літературної конкуренції, а не кон'юнктурного протегування. "Ми хочемо, - наголошував М. Зеров, - такої літературної обстановки, в якій будуть цінуватися не маніфест, а робота письменника; і не убога суперечка на теоретичні теми - повторення все тої ж пластинки з кричущого грамофону, - а жива й серйозна студія літературна; не письменницький кар'єризм „человека из организации", а художня вибагливість автора перш за все до самого себе".

Саме це й викликало зливу заперечень. Особливо дратувала опонентів М. Зерова його вимога замість гурткового протекціонізму запровадити здорову літературну конкуренцію.

Від 1926 року Зеров виступав лише як літературний критик, зосередивши основні зусилля на перекладах та історико-літературних студіях. Того ж року офіційна влада звинуватила неокласиків в антипролетарських настроях. Григорій Майфет 3 липня 1927 року так писав Зерову про настрої в Харкові: "Взагалі літературна ситуація жахлива. Тичина каже: „Мені шкода не того, що я нічого не друкую, а того, що я нічого не пишу для себе..."".

Червневий пленум ЦК КП(б)У 1926 року дав прямі директивні вказівки щодо політичної оцінки неокласиків; фактично ця постанова означала заборону літературної та критичної діяльності Зерова. Для нього лишалася тільки одна ділянка - історико-літературні студії. Саме на цьому Зеров і зосередився наприкінці 1920-х років. Він писав передмови до творів українських письменників-класиків, які видавалися у видавництвах "Книгоспілка" та "Сяйво". З цих статей склалася книжка "Від Куліша до Винниченка" ( 1929 р.). Але на цих позиціях пощастило затриматись недовго. Процес СВУ на початку 1930 року став переломним. "Книгоспілку" реорганізовано, "Сяйво" закрили. Куліша й Винниченка проголосили фашистськими письменниками. Серед інших у зв'язку з процесом СВУ заарештували й Максима Рильського, що стало виразним попередженням усім неокласикам.

У лютому-березні 1930 року Зерова змушений виступити "свідком" на процесі СВУ. Його становище було хитке й непевне. Як і всі українські інтелігенти, він жив під постійною загрозою арешту, в атмосфері погроз і цькування. Самогубство Хвильового в травні 1933 року стало ще однією драмою для Зерова.

На початку 1930-х йому фактично заборонили творчу діяльність, а з 1933 - стає небезпечним навіть мовчання. Від Зерова й Филиповича вимагають самокритичних заяв і політичних декларацій.

Наприкінці 1934 Зерова остаточно звільнили з університету. Він втратив останнє матеріальне опертя й мусив шукати будь-яку роботу або залишити Україну. Водночас він довідався про те, що за сфабрикованими звинуваченнями засуджено й розстріляно Григорія Косинку й Олексу Влизька.

Переживши ще одну трагедію, - смерть від скарлатини десятилітнього сина (3 листопада 1934) - Микола Зеров переїжджає до Москви.

Уночі проти 28 квітня 1935 року Зерова заарештовано під Москвою на станції Пушкіно. 20 травня його доправлено до Києва для слідства. Зерова звинуватили в керівництві контрреволюційною терористичною націоналістичною організацією.

На першому допиті він заявив однозначно: "До жодної контрреволюційної діяльності я не причетний, а отже, співучасників назвати не можу". Пізніше з нього виб'ють інші відповіді. Під час обшуку в нього вилучають дві книжки: "Політика" з дарчим написом "терориста" Григорія Косинки та роман Пантелеймона Куліша "Чорна Рада". Це були єдині докази існування "терористичної організації".

Тривалі й надзвичайно виснажливі допити, побудовані на погрозах і залякувані (допитував слідчий Літман), призвели до бажаного для влади результату. 9 липня М. Зеров "розколовся": "Я признаю себе винним у тому, що приблизно з 1930 року належав до керівного складу контрреволюційної націоналістичної організації, куди, крім мене, входили Рильський і Лебідь".

Після певних "тасувань" "групу Зерова" остаточно визначили в складі 6 осіб: Микола Зеров, Павло Филипович, Ананій Лебідь, Марко Вороний, Леонід Митькевич, Борис Пилипенко.

Військовий трибунал Київського військового округу на закритому судовому засіданні 1 лютого - 4 лютого 1936 року без участі звинувачених й захисту розглянув судову справу № 0019 - 1936; М. Зерову інкримінували керівництво українською контрреволюційною націоналістичною організацією і згідно з тодішніми статтями кримінального кодексу УРСР трибунал визначив йому міру покарання: десять років позбавлення волі у виправно-трудових таборах з конфіскацією приналежного йому майна.

З висновків про реабілітацію Зерова можна довідатися, що навіть для радянських органів справа Зерова виглядала цілковитою "липою": "Проверкой установлено, что бывший сотрудник НКВД УССР Овчинников, принимавший участие в расследовании данного дела, за нарушение социалистической законности осужден, а бывший сотрудник НКПД Литман за фальсификацию следственных материалов из органов госбезопасности уволен по фактам, дискредитируюшим звание офицера".

Присилуваний до "зізнання", Зеров на суді заявив таке: "С моей стороны был только один раз сделан призыв к террору - в форме прочтения стихотворения Кулиша на собрании у Рыльского". Йдеться тут про читання Зеровим вірша П. Куліша "До кобзи" на квартирі Рильського 26 грудня 1934 року, де два "неокласики" і молодий письменник Сергій Жигалко пом'янули розстріляних за звинуваченням у приналежності до міфічного "об'єднання українських націоналістів" О. Влизька, К. Буревія, Д. Фальківського, Г. Косинку та ін. Щоправда, випадково зайшов саме в цей час до Рильського і представник газети "Пролетарська правда", присутність якого кілька разів згадувалася під час судового розгляду, але ні прізвища його не називалося, ні самого не допитувано як свідка. Згаданий епізод відбувся у грудні 1934 року, після оприлюднення списку 28 діячів культури, звинувачених у "тероризмі".

М. Зерова засуджено на 10-річне ув'язнення. Стільки само дістали П. Филипович та А. Лебідь, а також інші "учасники групи", що познайомилися одне з одним лише під час очних ставок. Дещо менше дістали поет М. Вороний - вісім років, працівник українського історичного музею Б. Пилипенко та педагог із Чернігова Л. Митькевич - по сім років. Пощастило вижити лише Митькевичу. Пізніше він розповів, що "зізнання" Літман витягав побиттями. "При розгляді нашої справи у військовому трибуналі, під час того, як нас доставляли в судове засідання, Зеров казав нам, що треба хоч що-небудь наговорити на себе, інакше нас усіх розстріляють", - згадував Л. Митькевич 21 грудня 1956 року.

Наприкінці зими Зерова та засуджених з ним у тій самій справі відправлено на північ за маршрутом: Медвежа Гора - Кем - Соловки. В пункт призначення вони прибули у червні 1936 року. Як згадували ув'язнені, спершу режим у таборі був "ліберальним". За станом здоров'я М. Зеров не міг працювати лісорубом і тому прибирав кімнати господарської служби. Закінчивши роботу, в комірчині сторожа міг займатися перекладами та історико-літературними студіями. За багатьма свідченнями, він завершив багаторічну працю над українською версією "Енеїди" Вергілія. (Рукопис цього перекладу пропав або був знищений). Про це пише в листах до дружини. Останній з них датований 19 вересня 1937 року.

9 жовтня 1937 рішенням особливої трійки УНКВС по Ленінградській області "засуджений" до розстрілу. Зерова разом з багатьма іншими представниками української культури розстріляно в урочищі Сандармох 3 листопада 1937 року. З документів відомо, що смертний вирок виконав капітан держбезпеки Міхаїл Матвєєв.

Ухвалою Військової Колегії Верховного Суду СРСР від 31 березня 1958 року вирок Військового трибуналу КВО від 1-4 лютого 1936 р. і постанова особливої трійки УНКВС по Ленінградській області від 9 жовтня 1937 року скасовані, справу припинено "за відсутністю складу злочину". Водночас перевіркою встановлено, що колишнього співробітника НКВС УРСР Федора Овчинникова, який розслідував справу Зерова, за порушення соцзаконності засуджено, а іншого співробітника, що фальсифікував матеріали справи, звільнено з органів держбезпеки за фактами, що дискредитують звання офіцера.

Символічна могила Миколи Зерова знаходиться на Лук'янівському кладовищі в Києві (ділянка 12) разом зі справжньою могилою його сина - Котика (Констянтина) Зерова.

Перша публікація Зерова з'явилася 1911 року, а жовтнем 1929 року датується власноручна картотека його публікацій, що нараховувала 109 карток. Реєстр публікацій був доповнений бібліографами Тамарою Волобуєвою (89 карток), Федором Максименком (25 карток) та істориком Сергієм Білоконем (посмертні публікації з 1973 року).

Антологія римської поезії, "Друкар", Київ, (1920)

Нова українська поезія, Антологія, "ДВУ", Київ, (1920)

Народні оповідання, переклад з єврейської М. Зерова і О. Гера, "ДВУ", Київ, (1920)

Камена, "Слово", Київ, (1924; 2-ге вид. 1943)

Нове українське письменство, вип. 1, "Слово", Київ, (1924)

Леся Українка, "Книгоспілка", Київ, (1924)

Сяйво (хрестоматія), упор. М. Зерова, Київ (1924).

Григорій Сковорода, Вірші латинською мовою, переклад М. Зерова, "Червоний шлях", 3, (1924)

Валерій Брюсов, 1873-1924, "ДВУ", Київ, (1925) - 14 перекладів М. Зерова.

До джерел, Збірник статей, "Слово", Київ, (1926, 2-ге вид. 1943)

Словацький, Мазепа, Трагедія на п'ять актів, переклад і вступна стаття М. Зерова, "Слово", Київ, (1926)

Наші літературознавці і полемісти, "Червоний шлях", 4, (1926)

Квітка й українська проза, "Життя й революція", XII, (1928)

У справі віршованного перекладу, "Життя й революція", IX, (1928)

Літературна позиція Старицького, "Життя й революція", VI, (1929)

Від Куліша до Винниченка, Збірник статей, "Культура", Київ, (1929)

Вибране, (1966)

Твори: В 2 томах - К.: Дніпро, 1990.

Антологія римської поезії. . Сонети і елегії, - Київ, "Час", (1990) - репринтне видання

Українське письменство / Микола Сулима (упоряд.). - К. : Видавництво Соломії Павличко "Основи", (2003). - 1301с.

Українське письменство XIX століття. Від Куліша до Винниченка: Лекції, нариси, статті. - Дрогобич: Видавнича фірма "Відродження", (2007). - 568 с.

Свидницький А. Люборацькі: повість / А. Свидницький ; ред. і вступ. ст. М. Зерова. - Харків ; Київ: Літ. і мистецтво, 1931. - 300 с. - (Літературна бібліотека. Українське письменство).

Сяйво: декламатор / упоряд. М. Зеров. - Київ: Сяйво, 1929 р. - 430 с.

Клен Ю. Спогади про неокласиків / Юрій Клен. - Мюнхен: Накладом Укр. вид. спілки в Мюнхені, 1947. - 48 с.

Народні оповідання, переклад з єврейської М. Зерова і О. Гера. - вступ. сл. Івана Дзюби; ініціатор видання та передм. Артура Рудзицького; спомини Григорія Кочура ; іл. Олександра Ройтбурда.- Київ: Кн. Палата України, 2018

Антологія римської поезії / пер. з латини М. Зеров. - К. : Українські пропілеї, 2016. - 466 с. - (Ad fontes/ До джерел). - ISBN 966-7015-96-1.

Іменем Миколи Зерова названі вулиця та провулок у Дніпрі (місцевість Діївка), Львові (Франківський район), Вінниця (Замостянський район), Рівному (мікрорайон Ювілейний), Новомиргороді (Златопіль) та Дубному.

У Києві існує вулиця Братів Зерових, парк імені Миколи Зерова в Полтаві - провулок Братів Зерових в м. Зіньків - вулиця Братів Зерових.

У державному університеті Австралії, університеті Монаша, діє кафедра української мови, а також центр українських досліджень імені Миколи Зерова.

В 2007 році на будинку в місті Зінькові, де народився Микола Зеров, встановлено меморіальну дошку братам Зеровим - Миколі та Дмитру.

На його честь названий ліцей у Зінькові.

Документи про життя і творчість М. Зерова зберігаються в Центральному державному архіві-музеї літератури і мистецтва України. - Ф.28. Загалом фонд складається з 15 справ, які охоплюють період з 1927 по 1935 роки.

Серед документів фонду:

бібліографія (картотека) творів Миколи Зерова;

Рецензія на працю М. Марковського "Найдавніший список „Енеїди" і деякі думки про генезу цього твору";

документи, зібрані Зеровим, про творчість В.Винниченка;

виписки та нотатки на тему "Донцов і Донцовісти" та з твору Д. Донцова "Поетика українського росорджімента";

документи про творчість С. Єфремова;

документи про творчість М. Зерова: статті Г. Кочура "Учений, перекладач, поет М. Зеров", Є. Сверстюка "Гострої розлуки гострий біль", "Про Миколу Зерова";

запрошення на засідання комісії художнього перекладу, присвячене розгляду перекладів Миколи Зерова;

матеріали, що відклались у фонді: нотатки, списки поезій різних авторів, статті;

лист до редакції газети "Червоний шлях" Ол. Дорошкевича "Володимир Самійленко на тлі 80-х рр.";

спогади, статті: М. Плевако "Леонід Глібов та його твори"; Є. Шабліовського і М. Колесника "Проти куркульсько-петлюрівського націоналізму в художній літературі та аналогічне інших авторів"; Л. Шишманова-Драгоманова "Молода українська література. О. Олесь - А. Ніковський" та ін.

Агеєва В. П. Формалізм у концепціях київських неокласиків// Наукові записки "НаУКМА". Том 48. Філологічні науки. - Київ: Видавничий дім "Києво-Могилянська академія", 2005. - С. 3-10.

Баган О. Місія неокласики / Микола Зеров Українське письменство / Микола Сулима (упоряд.). - К. : Видавництво Соломії Павличко "Основи", (2003).

Башманівський В. Микола Зеров - неокласик. - Житомир: Видавництво ЖДУ імені І. Франка, 2007. - 172 с.

Безсмертні: Спогади про М.Зерова, П.Филиповича і М.Драй-Хмару. - Мюнхен, 1963.

Білокінь С. І. Закоханий у вроду слів. М.Зеров - доля і книги. - К.: Час, 1990.

Брюховецький В. С. Микола Зеров. Літературно-критичний нарис. - К.: "Радянський письменник", 1990.

Гальчук О. В. Микола Зеров і античність: Навч. посіб. / Київський інститут "Слов'янський ун- т". - К., 2000. - 191 с.

Громова В. Неокласики / Стильові тенденції української літератури XX століття. - К., 2004. - С. 107-135.

Демська-Будзуляк Л. Реконструкція літературознавчого канону: пролегомени до вивчення літературно-критичної та історико-культурної спадщини Миколи Зерова // Україна: культурна спадщина, національна свідомість, - державність. Scripta Manet. - Ювілейний збірник на пошану Богдана Якимовича. 2012/21 - Львів: Інститут українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України, 2012. - С. 267-276.

Державин В. Дух і джерело київського неоклясицизму (До 60-тих роковин з дня народження Миколи Зерова)// Україна і Світ. - Ганновер, 1951. - З. 4. - С. 12-18.

Зерова М. (упор.) Наш сучасник Микола Зеров. - Луцьк: Терен, 2006. - 367 с.

Зубрицька М. Микола Зеров: проблема діалогу з читачем //СіЧ, № 9, 1991. - С. 54-58.

Івашко В. Микола Зеров і літературна дискусія (1925-1928) // СіЧ, № 4,1990. - С. 18-27.

Історія української бібліотечної справи в іменах (кінець ХІХ ст. - 1941 р.): матеріали до біобібліографічного словника / авт.-уклад. Л. В. Гарбар ; ред. кол.: Г. В. Боряк, Л. А. Дубровіна (голова), В. І. Попик та ін. ; НАН України, Нац. б-ка України ім. В. І. Вернадського, Ін-т рукопису. - Київ, 2017. - C. 170-171. http://irbis-nbuv.gov.ua/everlib/item/er-0002146

Київські неокласики / Упор. Віра Агеєва. - К.: Факт, 2003.

Ковалів Ю. І. Літературна дискусія 1925-1928 рр. - К.: Знання, 1990.

Костенко Н. В. Українське віршування XX ст. - К., 1993.

Костюк Г. Зустрічі і прощання. - К.: Смолоскип, 2008. - С. 128-150.

Лавріненко Ю. Розстріляне відродження. Антологія. - К.: Смолоскип, 2002. - С. 127-140.

Моренець В. Національні шляхи поетичного модерну першої половини XX ст.: Україна і Польща. - К.: "Основи", 2001. - 327 с.

Наливайко Д. С. Українські неокласики і класицизм / Наукові записки "НаУКМА". Том 4. Філологія. - Київ: Видавничий дім "Києво-Могилянська академія", 1998. - С. 3-17.

Наш сучасник Микола Зеров, упор. Марина Зерова, Роман Корогодський, Михайлина Коцюбинська, вид. Терен, Луцьк, 2006, 368 с. (спогади про Миколу Зерова).

Панченко Володимир. Повість про Миколу Зерова. - Київ: "Дух і літера", 2018-624 c. ISBN 978-966-378-631-5 (детальна біографія, написана за архівними матеріалами із залученням нових, ще не відомих загалу джерел).

Соловей Е. Українська філософська лірика. - К.: Юніверс, 1999. - 368 с.

Темченко Л. В. Український неокласицизм 20-х рр. XX ст.: генезис, естетика, поетика: Автореф. - Дніпропетровськ, 1997. - 21 с.

Шевченко С. В. Микола Зеров: неокласика політичних репресій. / Сергій Шевченко. Соловецький реквієм. - Київ: Експрес-Поліграф, 2013. - С. 165-172.

Шерех Ю. Легенда про український неокласицизм. / Юрій Шерех. Пороги і запоріжжя: Література, мистецтво, ідеології. - Харків, 1998. - Т.1. - С. 92-139.

Шляхами пам'яті [Електронний ресурс]: антологія поетичних творів, присвячених пам'яті митців Розстріляного Відродження / Упоряд. Ганна Іванівна Єфімова. - Одеса: ОДНБ ім. М. Горького, 2009. - 1 електрон. опт. диск (CD-R). - Режим доступа : http://catalog.odnb.odessa.ua/ONNB_ec/NashiVid/sNaykVidan/sc2989.PDF

Nevrly M., Kozak S. Neoklasycy kijowscy / Slavia Orientalis. - 1974. - № 3.

Помяловський М. Г. Нариси бурси / М. Г. Помяловський ; переклала М. Полтавка ; за ред. М. К. Зерова ; передм. О. І. Білецького. - Харків: Космос, 1929. - 137 с. - (Російські класики).

1. Степаненко, Микола (2013). Літературно-мистецька Полтавщина (укр). Гадяч: Гадяч. с. 71-75. ISBN 978-617-567-058-3.

2. Одарченко, Петро (1995). Під знаком Зерова (спогади про М. Зерова) // Українська література : зб. вибраних ст. (укр.). Київ: Смолоскип. с. 255-262. ISBN 0-914834-66-5.

3. Сергій Білокінь, Микола Зеров / Наш сучасник Микола Зеров, вид. Терен, Луцьк, 2006, с. 262.

4. Козак, Сергій (2015). Полтавщина літературна (укр.). Київ: Літературна Україна. с. 105. ISBN 978-966-579-446-2.

Зеров Микола // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1959. - Т. 2, кн. 4 : Літери Ж - Й. - С. 493-494. - 1000 екз.

Марко Роберт Стех "Очима культури" № 32. Про Миколу Зерова і літературну дискусію 1920-x рр.

Марко Роберт Стех "Очима культури" № 74. Про Миколу Зерова і київських неокласиків.

Сергій Білокінь: Микола Зеров

Вадим Джувага, "Микола Зеров: „неокласик" і „терорист"" на сайті "Історичної правди"

Микола Зеров: три літа в Златополі. Газета "День"

Поезії Миколи Зерова

Микола Зеров: твори, біографія, критика

Зеров: Від Куліша до Винниченка

Зеров: До джерел

Зеров: Нове українське письменство

Енциклопедична стаття в англомовній Encyclopedia of Ukraine, vol. 5 (1993), а також декілька фото

"Навколо нас - кати і кустодії" Тріумф і трагедія Миколи Зерова. "Газета День" № 29, 19 лютого 2010.

Зеров і шантрапа. Хто вбив поета. Український тиждень. 31 березня, 2011. № 12(177)

Панченко В. Київський золотоуст / Володимир Панченко // День. - 2018. - 18 січня.

Сяйво: декламатор / упоряд. М. Зеров. - Київ: Сяйво, 1929. - 430 с.

Зеров М. Антологія римської поезії: Катулл, Вергілій, Горацій, Проперцій, Овидій, Марціял / Микола Зеров. - Київ: Вид. т-во "Друкарь", 1920. - 63 с.

Поети пошевченківської пори / вибір і ст. М. Зерова ; прим. М. Зерова і В. Покальчука. - Харків ; Київ: Книгоспілка, 1930. - 134 с. - (Літературна бібліотека).

Мартович Л. Мужицька смерть / Лесь Мартович ; вступ. ст. М. Зерова. - Київ: Сяйво, 1929. - 60 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Нова українська поезія: збірник / уложив М. Зеров. - Київ: Всеукр. держ. вид-во, 19-?. - 177 с. - (Універсальна бібліотека ; № 7).

Зеров М. Від Куліша до Винниченка: нариси з новіт. укр. письменства / проф. М. Зеров. - Київ: Культура, 1929. - 192 с.

Зеров Микола в Електронній бібліотеці "Культура України"

Парк імені Островського перейменовано на честь українського поета Миколи Зерова

# data[].attributes.attachment_link.title
Зеров Микола Костянтинович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Микола Костянтинович Зеров Народився 26 квітня 1890 Зіньків, Полтавська губернія (нині Україна) Помер 3 листопада 1937 (47 років) Сандармох, Медвеж'єгорський район, Карельська АРСР, РРФСР, СРСР · вогнепальне поранення Поховання Сандармох Громадянство Російська імперія, УНР, СССР Діяльність поет, літературознавець, перекладач, літературний критик, поліглот (знав 20 мов), редактор, учений, професор Alma mater

# data[].attributes.headline
Тодось Осьмачка (130 р

# data[].attributes.body
Тодось Осьмачка (130 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Тодось Осьмачка — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Очікує на перевірку

# data[].attributes.headline
Марко Кропивницький (1

# data[].attributes.body
Марко Кропивницький (185 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марко́ Луки́ч Кропивни́цький (, с. Бежбайраки (Бешбийраки), нині с. Кропивницьке, Новоукраїнський район - 8 (21) квітня 1910) - український письменник, драматург, театральний режисер і актор. З іменем Кропивницького пов'язані створення українського професійного театру на підросійській частині України й наступний етап розвитку реалістичної драматургії. На його честь також був перейменований колишній Кіровоград.

Народився 22 (10) травня 1840 року у с. Бежбайраки Єлисаветградського повіту Херсонської губернії (нині село Кропивницьке Новоукраїнського району Кіровоградської області). Батько, Лука Іванович, походив зі шляхетного роду Кропивницьких гербу Сас. Незважаючи на походження і посаду управителя поміщицьких маєтків він, як писав драматург у "Автобіографії", був людиною "труда мозольного" і знав, що таке злидні. Специфіка служби не дозволяла йому приділяти достатньо уваги вихованню дітей. Проте Лука Іванович піклувався про сім'ю як тільки міг і зі всіх сил намагався дати сину і доньці можливу на той час освіту. Мати, Капітоліна Іванівна, зросла в дуже бідній родині колишнього кріпака І. А. Дубровинського, де брудна лайка та фізичне покарання вважалися буденною справою. Вона мала чудовий голос, грала на фортепіано, флейті, гітарі та багатьох інших музичних інструментах, але, на відміну від батька, була досить легковажною. Коли синові виповнилося п'ять років, Капітоліна Іванівна покинула сім'ю заради гусарського офіцера. Так малолітній Марко став напівсиротою при живій матері.

Через деякий час Лука Іванович зійшовся з нянькою своїх дітей Явдохою Петлішенко, яку він викупив із кріпацтва (офіційно одружитись удруге він не міг, позаяк нерозірваним залишався перший шлюб). Мачуха дуже полюбляла горілку. Користуючись майже повсякденною відсутністю батька, який був на службі у князя Кантакузена в сусідньому селі Катеринівці, вона постійно влаштовувала в оселі п'яні оргії. На долю ж Марка та його шестирічної сестри Ганни випадали здебільшого щоденна лайка та штурхани. Отже, довелося в дитинстві майбутньому драматургові зазнати всіх тих прикрощів, які тільки могли випасти на долю сироти. Часто він разом із сестрою був і голодним, і ночував в нетопленій хаті. Виростав хлопчина серед простих людей, і друзями його були кріпацькі діти.

Марко часто хворів, а раз, коли мав гарячку (було це у с. Дмитрівці над Бугом), впав у летаргічний сон. Всі думали, що хлопець помер. Батько послав за дяком, щоб їхав читати псалтир, але, поки дяка привезли, хлопець прокинувся і почав розказувати, ніби був у гарному саду і бачив там багатьох дітей, котрі їли золоті та срібні яблука і йому давали.

Але хоч якби там було, Лука Іванович не забував і про те, що син мав здобути освіту. Почалися Маркові "університети" на восьмому році життя з навчання у приватній школі шляхтича М. Рудковського в сусідній слободі Олександрівці. Хата, в якій містилася школа, складалась із двох половин. На одній була школа, а на другій мешкала сім'я Рудковського. Частина учнів, в тому числі й Марко, жила в школі. Спали всі разом, покотом на долівці. У школі Рудковського учні мали не тільки навчатися, а й виконувати всю роботу по господарству: доглядати худобу, полоти баштан, поливати капусту та все таке інше. Притому за навіть незначну провину Рудковський повчав свою дармову робочу силу нагайкою. Не раз довелося скуштувати такої вчительської "ласки" й малому Маркові. Скінчилося це "навчання" тим, що розгніваний Лука Іванович відшмагав "пана професора" батогом, а сина забрав додому.

Потім, намагаючись продовжити освіту, Марко кілька років змушений був жити то у маєтку князя О.Кантакузена у селі Катеринівка, то у садибі генерала Бутовського, то у домі офіцера Бракера, то в оселі попа Нестеровського. Про дитинство у Катеринівці Кропивницький розповідав у своїх автобіографіях і листах до Антоніни Маркович; також дитинству драматурга присвячені книги Миколи Смоленчука "Степи полинові" та "Ой літав орел" і повість арбузинського журналіста М.Петрова (Михайла Пигиди) "Маркове дитинство".

Більш-менш системну освіту майбутньому драматургу вдалося здобути у Бобринецькій повітовій школі, де він навчався з 1853 по 1856 рік. У цей час хлопчина жив у сім'ї своєї бабусі по матері Уляни Василівни Дубровинської. Сини його бабусі Олексій, Єгор, Микола і Федір були музикально обдарованими людьми, добре грали на різних музичних інструментах, любили літературу. "...Не проходило навіть вечора, - згадує драматург, - щоб в нашій господі не лунала музика або спів. Увечері до дядьків збирались товариші, найпаче в неділю, частувалися, співали (всі дядьки були в церковнім хорі) духовні концерти і світські пісні <...> а іноді і читали гуртом, найчастіше Гоголя і „Енеїду" Котляревського". Дядьки разом з Марком співали народних пісень, серед яких були й українські (наприклад, "Ой ходив чумак сім літ по Дону..." та ін.).

Живучи у Бобринці, Марко часто бачився з матір'ю, яка розучувала з ним вокальні партії, навчала грі на фортепіано, скрипці, гуслях.

Величезний вплив на вирішення подальшої долі Кропивницького мало його знайомство у підлітковому віці з театральним мистецтвом. Сталося це завдяки приїзду до Бобринця влітку 1854 р. драматичної трупи Л. Млотковського. Після цього, як слушно зазначає М. Йосипенко, бажання виступати на сцені в нього було таким, що "ані перспектива службової кар'єри, ані рішучі протести батька вже не змогли приглушити той потяг". Через деякий час дядько Кропивницького Микола Дубровинський разом зі своїм товаришем організував у Бобринці театральний гурток, до якого залучив і небожа.

Після закінчення 1856 р. з похвальним листом повітової школи і невдалої спроби продовжити навчання в гімназії Кропивницький поступає на державну службу до повітового суду у місті Бобринці, де кілька років працює дрібним чиновником.

З 1862 р. М. Кропивницький відвідує заняття на юридичному факультеті Київського університету як вільний слухач. Любов до мистецтва приводить його до театру подивитися на знамениту артистку О. Фабіанську, яка того дня виконувала роль хлопчика в якійсь перекладній мелодрамі. Враження від її гри було таким, що юнак кілька днів ходив як непритомний, забув про все на світі й став писати ночами п'єсу українською мовою (це був його перший драматичний твір "Микита Старостенко, або Незчуєшся, як лихо спобіжить"). Коли ж Кропивницькому вдалося побачити уславлену акторку на сцені вдруге у спектаклі за французькою п'єсою Деннері і Лемуан "Материнське благословення, або Бідність і честь" у перекладі Перепельського (псевдонім російського поета Миколи Некрасова), він остаточно дійшов висновку, що його покликання театр. Провчившись як вільний слухач у Київському університеті три семестри, Кропивницький повертається до Бобринця, де з лютого 1864 р. служить у повітовому суді на посаді "столоначальника по гражданській часті".

Основною причиною повернення був створений тут акторами Соболєвими (братом і сестрою) театральний гурток, активну участь у роботі якого брав, до речі, і юний Іван Тобілевич. Цей аматорський колектив виставляв твори українських і російських драматургів - І. Котляревського ("Наталка Полтавка" і "Москаль-чарівник"), Г. Квітки-Основ'яненка ("Сватання на Гончарівці" і "Шельменко - волостной писарь"), М. Ващенка-Захарченка ("Іди, жінко, в солдати"), М. Гоголя ("Ревизор"), О. Островського ("Не в свои сани не садись" і "Доходное место"). Силами акторів-аматорів було виставлено й першу драму Кропивницького "Микита Старостенко, або Незчуєшся, як лихо спобіжить" (згодом після суттєвої переробки твір отримав назву "Дай серцеві волю, заведе у неволю"). Автор кілька разів його доопрацьовував. Нові редакції з'являлися 1873, 1882 та 1911 р. Останній варіант, що, за словами драматурга, є найдосконалішим, вийшов у світ уже після смерті письменника.

Після від'їзду з міста акторів Соболєвих Кропивницький фактично стає керівником гуртка. Він пробує свої сили і як актор, і як режисер, і на обох напрямах має великий успіх.

Живучи в Єлисаветграді, разом з місцевими аматорами та у складі заїжджих професійних труп Кропивницький виступає у приватному театрі Трамбіцького, а у вересні 1871 р. після смерті батька назавжди покидає казенну службу, розпродує отримане у спадок господарство і разом з дружиною Олександрою приїздить до Одеси. В Одесі він отримує запрошення зіграти на сцені Народного театру графів Моркових і Чернишова роль Стецька у "Сватанні на Гончарівці". Успіх був грандіозним. "Дебютант у ролі Стецька Кропивницький привернув загальну увагу своєю грою; під час виходу його на сцену регіт глядачів майже не змовкав. Деякі куплети примушували його повторювати двічі, а то й тричі, оплескам не було кінця", - зазначалось у газеті "Одесский вестник". Того ж року (1871) видрукував першу свою п'єсу "За сиротою і бог з калитою", хоч серйозно писати почав ще в Бобринці 1862 року. Перша його п'єса - "Дай серцю волю, заведе в неволю"

Від цієї події розпочинається нова сторінка не лише в біографії Кропивницького, а й в історії національного театру. Адже це була доба, коли українське сценічне мистецтво, за словами драматурга, було у занепаді (при "посліднім іздиханії"). "Справжньою подією стало те, - напише згодом Д. Антонович, що через двадцять років після смерті Соленика і сім років після смерті Щепкіна знову з'явився на українській сцені актор, що дорівнював їм силою і характером свого таланту, актор, що виконував ті самі ролі, але вже з нахилом до іншого стилю, і працював, одухотворений надією на самостійний український театр, відрубний від московського, з яким до того часу він був механічно сполучений". І все ж нелегко давалася Кропивницькому сценічна слава. Деякі колеги-актори йому заздрили, говорили, що він попросту клеїть дурня, за що і аплодисменти, а рецензенти, мовляв, приятелі. Все це відбувалося на тлі неприховано ворожого ставлення значної частини публіки до українських вистав і всього українського взагалі. До того ж керівництво театру дедалі частіше стало залучати актора до російських вистав - переважно перекладних опереток.

Сприятливіше середовище для розвитку українського театрального мистецтва знаходить Кропивницький у Харкові, куди переїздить восени 1873 р. Тут, у трупі А. П. Колюпанова-Александрова, йому вперше пощастило здійснити постановки таких українських п'єс, як "Не ходи, Грицю, на вечорниці" і "За Немань іду" Володимира Александрова, а також виставити власну драму "Дай серцеві волю, заведе у неволю". Слава Кропивницького як актора й режисера сягає далеко за межі України, і на літо 1874 р. він отримує запрошення від столичного антрепренера Зізеріна на чолі невеличкого театрального колективу приїхати з українським репертуаром на гастролі до Петербурга. Гастролі тривали протягом трьох з половиною місяців. Це був перший успішний виступ української трупи в Санкт-Петербурзі. Проте, на жаль, значна частина російських глядачів виступи українських акторів сприймала як своєрідну екзотику. "Столичні часописи, - напише згодом Кропивницький, - похваляли мої вистави, похваляли й голоси, але ніколи ні жодного слова не сказали про те, відкіля ці таланти й голоси, хто вони Росії і хто Росія їм?".

Великі сподівання щодо подальшого розвитку українського театру покладав актор на шестимісячну творчу подорож по Галичині й Буковині, де не діяли заборони царського уряду. Сюди його 1875 р. було запрошено антрепренером театрального товариства "Руська бесіда" Теофілією Романович. Завдяки цій поїздці відрізана державним кордоном від Наддніпрянщини західноукраїнська публіка дістала змогу ознайомитися з найкращими зразками українського театрального мистецтва. Гастролюючи західноукраїнськими містами, Кропивницький, як і під час виступів у Петербурзі, відчував себе посланцем національної культури. Усі свої ролі на західноукраїнській сцені він виконував з великою майстерністю. Місцеві театрали це добре розуміли й відплачували акторові щирою любов'ю. "Мене тут, по сцені, вважають апостолом", - ділиться своїми враженнями митець у листі до друга дитинства Є. Мячикова.

Перебуваючи в Галичині, драматург створив на матеріалі західноукраїнської дійсності веселу "шутку-оперетку в 3 діях" (так автор визначив жанр твору) "Пошились у дурні", переклав з російської комедії - "Ревізор" (дві дії) М. Гоголя, "Поламане життя" І. Чернишова і "Актор Синиця" Д. Ленського. Останні дві під його керівництвом і за його участі були виставлені на галицькій сцені. Відомо, що у водевілі Д. Ленського митець зіграв головну роль.

Сумна звістка про Емський указ застала Кропивницького в Катеринославі (нині м. Дніпро), де він працював режисером і актором у драматичній трупі Д. Ізотова, репертуар якої значною мірою складався з українських п'єс. Заборона на українські спектаклі тривала понад п'ять років. Увесь цей час митець змушений був працювати в російських трупах, перегравши "до 500 ролів на московській мові - від губернатора в „Птичках певчих" до Отелло". Лише інколи вдавалося йому взяти участь у виставах рідною мовою на аматорській сцені.

На початку 1882 року українські актори на чолі з Кропивницьким приїздять до Києва. Розпочалися спектаклі 10 січня в театрі Бергоньє (тепер - Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки). Грали Шевченкового "Назара Стодолю". Головну роль (Назара) виконував Кропивницький. "Оплесків таких я не чув і в Харкові", - згадував пізніше митець. Багато про що свідчить і надпис на меморіальній дошці, прикріпленій на фасаді театру: "В цьому будинку 10 січня 1882 року під керівництвом великого артиста і драматурга М. Л. Кропивницького відбувся перший виступ українського професійного театру". Однак, попри такий великий успіх, після закінчення київських гастролей театральне товариство розпалося. Формальною причиною було наближення Великого Посту, під час якого спектаклі заборонялися. Хоча значно більше підстав уважати, що Кропивницького не влаштовував низький фаховий рівень більшості членів трупи, які навряд чи могли впоратися з тими високими завданнями, котрі висував перед ними керівник. Характеризуючи згодом київські вистави Л. Старицька-Черняхівська зазначала, що своїм успіхом вони були зобов'язані передусім двом акторам М. Кропивницькому і М. Садовському. Це визнавали навіть прихильні до українського театру газети "Заря" і "Труд", які "головним чином вихваляли" цих майстрів української сцени, а "про трупу здебільшого недоговорювали".

Якісно новий етап у розвитку вітчизняного театрального мистецтва розпочинається з кінця жовтня 1882 року. Саме тоді Кропивницькому пощастило створити трупу, якій судилося стати славою і гордістю України упродовж багатьох десятиліть. Сталося це у Єлисаветграді (тепер - Кропивницький). Трупа мала назву "Товариство акторів" і офіційно вважалася російсько-малоросійською. Проте більш вона відома як "театр корифеїв". До складу Товариства акторів увійшли такі згодом відомі майстри сцени, тоді ще учні Кропивницького, як Микола Садовський, (Тобілевич), Марія Заньковецька (Хлистова, дівоче прізвище - Адасовська), Н. Жаркова, О. Вірина А. Маркова (Одинцова), І. Загорський, Л.Манько та інші. І хоча майже всі артисти, крім керівника та двох акторів російського театру (І. Бурлаки і К. Стоян-Максимовича), були аматорами чи такими, що всього один театральний сезон виступали на професійній сцені (як, наприклад, М. Садовський), це були найкращі акторські сили українського народу. Вік більшості з них становив 19 - 25 років. Згодом до товариства приєдналися Ганна Затиркевич-Карпинська (Ковтуненко), Панас Саксаганський (Тобілевич), Іван Карпенко-Карий (Тобілевич), Марія Садовська-Барілотті (Тобілевич) та ін.

Розпочалися виступи Товариства акторів 27 жовтня 1882 року з постановки "Наталки Полтавки". Саме в цьому спектаклі у ролі Наталки дебютувала на професійній сцені уславлена Марія Заньковецька. Вже після перших спектаклів стало зрозуміло, що трупа Кропивницького є прекрасно злагодженим ансамблем з великими потенційними можливостями. Це підтвердилось і під час гастролей у Києві наприкінці того ж 1882 року. Усі вистави трупи користувались незмінно великою популярністю, особливо серед української частини населення. І це, звичайно, не могло не насторожити владні структури, які понад усе боялися проростання в українському суспільстві паростків національної свідомості. А тому з метою запобігання розвитку небажаних для російського уряду подій київський генерал-губернатор О. Дрентельн із власної ініціативи заборонив виступи українських театральних колективів на території підвладного йому Київського генерал-губернаторства, що складалося з Київської, Волинської та Подільської губерній, а також у Полтавській і Чернігівській губерніях, якими він керував за сумісництвом. Разом із тим схвальні відгуки про виступи українських акторів дедалі частіше з'являються на сторінках таких авторитетних газет, як "Труд", "Заря", "Южный край", "Одесский листок", і Кропивницький доходить висновку, що настав час "завойовувати" столицю.

Але для поїздки з гастролями до Санкт-Петербурга потрібно було мати не тільки значні кошти, а ще й дозвіл столичних властей. Ні того, ні того у драматурга не було, і він став шукати людину, котра б змогла в цьому допомогти. За словами М. Садовського, "ще в той час, коли трупа вперше грала в Києві, поміж київською громадою українців була нарада, що треба комусь із грошовитих громадян стати на чолі трупи і поставити діло якнайкраще, бо, розуміється, актори всі - біднота, не змогли зразу обставити блискучо всякий спектакль, на це треба було затратити зразу чимало грошей". Через деякий час таку людину Кропивницький зназнаходить в особі відомого українського драматурга Михайла Старицького, якому в серпні 1883 року й передає керівництво колективом, залишивши за собою режисерську й акторську роботу. "Варто звернути увагу на те, що по сторінках деяких наукових праць кочує помилкова теза, суть якої зводиться до того, що трупа Кропивницького, створена ним 1882 року, приблизно через рік зливається з трупою М. Старицького. Насправді, Театральне товариство, очолюване Кропивницьким, було на той час єдиною українською професійною трупою на теренах тодішньої країни. Відтак про якесь об'єднання з трупою Старицького чи якимось іншим драматичним колективом навряд чи доречно говорити взагалі ".

Під орудою Михайла Старицького трупа розпочала свій перший театральний сезон (зимовий) в Одесі. Потім були гастролі в Миколаєві, Єлисаветграді, Житомирі, Ростові-на-Дону, Воронежі та багатьох інших містах Росії. В цей час українські актори вже мали власний оркестр, непогані для тієї доби декорації і гардероб. Все це сприяло не тільки піднесенню авторитету українського театру, а й поліпшенню матеріального становища акторів. Старицький, як відомо, продав свій маєток і майже всі виручені гроші витратив на щойно створений національний театр. Творча співпраця Кропивницького зі Старицьким тривала близько двох років і, поза сумнівом, була корисною для подальшого розвитку українського театрального мистецтва. Але Старицькому, на жаль, так і не вдалося дістати дозвіл на поїздку з гастролями до Петербурга, хоча він і доклав до цього неабияких зусиль.

Водночас трупа непомірно розрослася, що вельми негативно позначилося на її фінансовому становищі. Як зауважує М. Садовський, у колективі була "сила людей", які "майже нічого не робили, а тільки тягарем лежали на бюджеті". Старицький знайшов вихід у тому, що став розділяти товариство навпіл. Одна частина трупи грала, наприклад, у Новочеркаську, а друга - в Ростові. Тим часом, провадить далі Садовський, з трупи вийшли Г. Затиркевич-Карпинська "через зменшування платні, Максимович і навіть М. К. Заньковецька, бо не зійшлися в умовах". Покинув трупу й М. Садовський. На цьому тлі загострились особисті стосунки між Кропивницьким і Старицьким, які, зрештою, на базі великого драматичного колективу утворили дві самостійні трупи. Сталося це у квітні 1885 року.

Деякі дослідники вважають, що, мовляв, "через непогамованість особистих амбіцій було зруйновано еталонну, зразкову українську трупу" (Р. Пилипчук). Втім, загострення особистих стосунків багато в чому стало вже наслідком фінансових негараздів у колективі, що в іншому випадку могло призвести до суттєвого скорочення його складу. "За таких умов створення двох самостійних труп було, напевно, єдино правильним рішенням, оскільки вдалося зберегти практично весь акторський склад, що упродовж тривалого часу під керівництвом двох найдосвідченіших національних митців пройшов першокласну театральну школу. Сформувалися, по суті, два українські професійні театри, котрі своєю діяльністю могли охопити значно більшу територію тодішньої країни. З Кропивницьким залишилось ядро колишньої трупи - М. Заньковецька, М. Садовський, П. Саксаганський, Г. Затиркевич-Карпинська, М. Садовська-Барілотті, І. Загорський, Д. Мова, О. Маркова, А. Максимович та інші. Таким чином, взірцевий акторський ансамбль було збережено, і він продовжував діяти".

1982 року ухвалена постанова ЮНЕСКО, за якою 100-річний ювілей від дня заснування М.Кропивницьким свого зіркового театру відзначався на міжнародному рівні.

У листопаді 1886 року після тривалих клопотань Кропивницький, нарешті, одержує дозвіл приїхати до Петербурга. Напередодні цієї справді історичної події російська преса відгукувалася про трупу Кропивницького з великим скептицизмом, навіть зневагою, називала гостей з України мужицьким та хохлацьким театром. Але вже перші спектаклі змусили притихнути навіть найбільших скептиків і недоброзичливців. Вибагливих столичних глядачів вражала не лише незрівнянна гра артистів, а й неперевершений акторський ансамбль, котрий був родзинкою театру корифеїв. Серед зливи відгуків, що постійно супроводжували виступи українських акторів, чи не найпомітнішими були відгуки визнаного естета Олексія Суворіна, який, попри своє неприховане українофобство, мав мужність визнати, що "в малоруській трупі такий ансамбль, якого немає на александринській сцені", що в цьому колективі "є такі обдаровання, які були б першими на імператорських театрах".

Порівнюючи Марію Заньковецьку з Сарою Бернар, театрознавець доходить висновку, що темпераментна зірка української сцени все ж таки краща за уславлену француженку - "холодну, хоча й чудову актрису". Вельми високо поцінував Суворін також майстерність керівника трупи, зауваживши, що "Кропивницький не тільки незрівнянний актор, а й такий самий незрівнянний режисер. Його рука помітна у постановці кожної п'єси, у щонайменшій деталі і загальній картині її. Його маленький оркестр слухається його так само, як великий Направника. Усе на своєму місці і все вчасно". Виступами українських акторів зацікавився навіть цар Олександр ІІІ, для якого 4 січня 1887 року в залі Демут (інша назва "Фантазія") були поставлені два спектаклі за творами Т. Шевченка ("Назар Стодоля") і М. Старицького ("Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка"). Імператор був дуже задоволений грою українських акторів. 25 січня трупа Кропивницького вдруге виступає у присутності царської сім'ї, але тепер уже на імператорській сцені - в Маріїнському театрі, де ні до, ні після цього не одержувала дозволу виставляти спектаклі жодна з провінційних труп. Виняток для українців зробив сам цар, якому захотілося побачити талановитих акторів на сцені одного з найкращих театрів країни. Цього дня грали "Наталку Полтавку" І. Котляревського та "Бувальщину" А. Велісовського. І знову нечуваний успіх. Справжнім визнанням успіху театру корифеїв у Петербурзі було безперечно, і те, що провідні його актори Кропивницький і Заньковецька отримали запрошення служити в імператорському Александринському театрі. Але славетні актори не полишили української сцени, попри обіцяну їм високу заробітну плату й інші привілеї.

"Успішна презентація української культури в столиці тодішньої країни надзвичайно багато важила для подальшого розвитку не тільки національного театрального мистецтва, а, врешті, й української державності. Театру Кропивницького вдалося частково спростувати міф про те, що самобутньої української культури начебто не існує, і прорубати не вікно, то принаймні квартирку в цивілізований світ, а отже, й прокласти (чи бодай намітити) вузеньку стежечку до визнання її у світі ".

1880-1890 роки були роками творчого тріумфу Кропивницького. У цю добу він заснував чотири першокласні драматичні трупи (в тому числі славнозвісний театр корифеїв), постійно подорожував з гастролями по Україні та інших регіонах тодішньої країни, разом зі своїми колегами-акторами незрідка виступав на сценічних підмостках Петербурга, Москви, Варшави, Мінська, Тифліса (тепер - Тбілісі), Баку, Вільно (тепер - Вільнюс) і т. д.

22 листопада 1896 р. в Одесі Кропивницький відзначав двадцятип'ятирічний ювілей своєї театральної діяльності. Ще задовго до свята драматурга було проголошено "батьком українського театру", і тепер цей почесний титул постійно супроводжував його ім'я. Вітальні адреси й телеграми надійшли від І. Рєпіна, Д. Мордовця, І. Карпенка-Карого, П. Саксаганського, М. Старицького, І. Нечуя-Левицького, Б. Грінченка, М. Аркаса, М. Лисенка, примадонни італійської опери Соломії Крушельницької, всіх українських і багатьох російських театральних труп та товариств. У день свого ювілею митець поставив збірну виставу з окремих дій чотирьох українських п'єс - "Назара Стодолі", "Наталки Полтавки", "Олесі", "Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка" - й обов'язкового російського водевілю "Звезда падучая" В. Крилова. На ювілей відгукнулися газети і журнали Києва, Харкова, Одеси, Львова, Петербурга, Москви, Тифліса та багатьох інших міст. Преса назвала ці дні " тижнем Кропивницького". До дверей номера готелю, в якому мешкав митець, згодом було прикріплено мідну табличку з надписом: "Тут жив батько малоросів М. Л. Кропивницький".

1890 р., уже будучи в зеніті слави, драматург оселяється на хуторі Затишок, "за 120 верст від Харкова і за 20 верст від повітового міста Куп'янська", недалеко від села Сподобівка (тепер Шевченківського району Харківської області). Обійстя знаходилось у мальовничій місцині. Тут було і чимало гаїв та лісів з поетичними галявинами, і ставок з красунями вербами, посадженими господарем, і великий сад з різноманітними фруктовими та декоративними деревами, котрі також посадив сам Кропивницький, і багато чого іншого, що робило хутір дуже привітним, майже казковим. У садибі постійно гостювали друзі і знайомі митця. Серед них - артисти Г. Борисоглібська, С. Паньківський, В. Розсудов-Кулябко, М. Глоба, І. Загорський та ін. Протягом двох років тут жили діти небоги Тараса Шевченка Ірини Ковтунової (Палажка Гапка й Гнат), яким гостинні господарі надали необхідну матеріальну і медичну допомогу. На особливу увагу заслуговує приїзд до Затишка уславлених майстрів української сцени І. Карпенка-Карого й М. Садовського. Сталося ця подія навесні 1900 р., і пов'язана вона була з майбутньою спільною роботою Кропивницького і братів Тобілевичів в об'єднаній трупі корифеїв, яку було створено за кілька місяців потому.

Живучи в Затишку, Кропивницький досить часто виїздив на гастролі. Тому господарство вели в основному його дружина і прикажчик. Проте в ті дні, коли драматург перебував у садибі, він з великим задоволенням поринав у сільське життя. Значно більше уваги господарству починає приділяти митець після 1902 р., коли після погіршення здоров'я перестає постійно виступати на професійній сцені і живе здебільшого у Затишку. Одним із його найулюбленіших занять було садівництво. Кропивницький вирощував найкращі сорти яблунь, груш, черешень, винограду. Чимало чубуків фруктових дерев ним було привезено з уславленого Каразинського садівництва, що знаходилось у Богодухівському повіті Харківської губернії, а окремі сорти винограду виписувались навіть із Франції. 1909 р. на виставці в повітовому місті Куп'янську за зразкове ведення господарства драматурга було нагороджено бронзовою медаллю Харківського товариства сільських господарів. Іншою великою пристрастю Кропивницького було полювання. В нього, зокрема, була чудова колекція із старих і сучасних рушниць, а також чимало мисливських собак різних порід. Взимку він разом зі своїми синами Костянтином і Володимиром та гостями полював на зайців і лисиць. Влітку - на вальдшнепів, куріпок, дрохв і качок. Крім того, згадує драматургів син Володимир, батько з великим задоволенням ходив на рибалку, займався фотографуванням, а в присмерках "сідав за невелику простеньку фісгармонію <...> і награвав на ній майже щовечора прелюдії та хорали Й.-С. Баха".

Затишок для Кропивницького був своєрідною оазою. Тут він і відпочивав душею, і набирався натхнення для творчості. У себе на хуторі драматург написав понад двадцять п'єс, серед яких "Олеся", "Замулені джерела", "Титарівна" (за Шевченком), "Супротивні течії", "Конон Блискавиченко", "Мамаша", "Розгардіяш", "Скрутна доба", "Старі сучки й молоді парості", "Зерно і полова", "Страчена сила" та інші. Крім того, тут письменник перекладав твори російських і світових майстрів слова (Гоголя, Некрасова, Шекспіра, Мольєра), працював над своїми мемуарами, звідси виїздив на гастролі до багатьох українських і російських міст (Харкова, Полтави, Києва, Катеринослава, Одеси, Санкт-Петербурга, Москви, Саратова), презентуючи у такий спосіб власні творчі досягнення й надбання національної драматургії загалом, разом з аматорами виставляв у провінційних містах і селах українські п'єси, знайомив місцеве населення з поезіями Т. Шевченка, Л. Глібова, інших письменників, відкрив у себе на хуторі початкову школу з українською мовою навчання. Однією з маловідомих сторінок діяльності М. Кропивницького в останні роки життя є організація ним першого на теренах Російської імперії дитячого театру, акторами в якому були самі діти. На вистави в Затишок з великим задоволенням приходили діти й дорослі. Тісне приміщення домашнього театру не могло вмістити всіх бажаючих. Тому стільці ставили тільки для дорослих. Діти ж сиділи долі. Найменші - попереду. "Перед тим, як виступати, - згадувала одна з учасниць дитячих вистав, - Марко Лукич посилав верхового в сусідні села - Сподобівку, Бугаївку, Баранову, до Молотка - запрошувати всіх на постановку. <...> Після постановки всім дітям роздавали гостинці". У січні 1910 р. в столичному журналі "Театр и искусство" було надруковано нотатку про успішні виступи малолітніх аматорів. "Дитячий театр Марка Кропивницького - явище безпрецедентне, оскільки акторами у його дитячому театрі, як уже йшлося, були діти. Нічого подібного ніколи не було в історії не тільки української, а й європейської культури. Разом із невеличкою школою з українською мовою навчання, яку в ці роки драматург започатковує у своїй садибі, його дитячий театр стає справжнім промінчиком світла у „царстві пітьми", що панувала в тогочасному українському селі

У лютому 1910 року Кропивницький разом із трупою Л. Сабініна їде на гастролі до Саратова, де бере участь у постановках п'єс "Наталка Полтавка" Котляревського і "Назар Стодоля" Шевченка, а також власної "Дві сім'ї" й концерті, присвяченому 49-й річниці пам'яті Тараса Шевченка. Із Саратова драматург повернувся 18 лютого 1910 р., а вже 13 березня взяв участь у Шевченківському вечорі в Києві. Після цього він побував на такому ж вечорі в Єлисаветграді, а потім на кілька днів заїхав до Бобринця, щоб зустрітися в місті своєї юності із земляками. Не відмовився актор і від запрошення приїхати у складі трупи Колісниченка з гастролями до Одеси, куди вирушив наприкінці березня. Висвітлюючи ці останні артистичні виступи Кропивницького, столичний журнал "Театр и искусство" зауважував: "Незважаючи на свої сім десятків років за плечима, батько грав як колись - сильно, яскраво із захватом, чаруючи тонким комізмом, життєвою простотою і художньою викінченістю своїх образів. <...> Приймала публіка Марка Лукича якось особливо сердечно і зворушливо, і в безконечних оваціях і викликах відчувалося не лише захоплення талановитим актором-художником, але й дань шанобливої поваги до одного з великих діячів України". Під час цих гастролей Кропивницький тяжко захворів і, повертаючись до себе на хутір, 21 квітня 1910 року раптово помер у потязі від крововиливу в мозок. Листи й телеграми зі співчуттям на адресу українського театру і сім'ї драматурга надійшли з усіх кінців України й Росії. Майже всі українські газети і журнали надрукували некрологи та статті, присвячені пам'яті визначного українського митця. Микола Міхновський, зокрема, наголошував, що ця смерть є національним горем, позаяк "помер не просто великий артист, який володів чарівним даром, помер національний письменник, національний діяч тої доби, коли бути національним діячем не багато хто відважувався, коли так легко було під космополітизмом зректися страждань свого народу".

Поховано Марка Кропивницького в Харкові на старому цвинтарі, що знаходився наприкінці вулиці Пушкінської, біля церкви Усікновення глави Іоанна Предтечі. Наразі на цьому місті так званий Молодіжний парк. Могила збереглась. На ній стоїть бронзове погруддя митця роботи скульптора Ф. Балавенського, встановлене 1914 року. Подвижницька діяльність Кропивницького на ниві української культури високо поцінована багатьма авторитетними фахівцями сценічного мистецтва, театрознавцями й літературознавцями. Серед них - М. Вороний, С. Єфремов, М. Рильський, К. Станіславський, О. Суворін, М. Комаров, М. Йосипенко, Р. Пилипчук. Д. Антонович, зокрема, наголошував, що Кропивницький був батьком українського театру, організатором першої національної трупи, учителем всіх інших акторів-корифеїв, а також молодшої генерації виконавців, творцем "українського побутового репертуару", неперевершеним художником-артистом. "Власне, всі трупи і всі актори українського побутового театру, - підсумовує дослідник, - це актори школи Кропивницького. <...> Це все або учні Кропивницького, або учні учнів Кропивницького, але всі - одна його школа, і школу ту знати в найкращих моментах їхнього виконання".6 серпня 1918 року постановою Ради Міністрів Української Держави вдові уславленого українського драматурга - Надії Василівні Кропивницькій призначено було одноразову допомогу та довічну державну пенсію.

"Малодослідженою упродовж багатьох десятиліть залишалася драматургічна творчість М. Кропивницького. Постійні цензурні утиски його п'єс у добу російського царату, навішування ідеологічних ярликів за радянських часів незрідка призводили до того, що дослідники, не маючи можливості ознайомитися з канонічними текстами, які не допускалися до друку, поціновували понівечені цензурою варіанти, як це було, зокрема, з драмами „Титарівна" (за Шевченком) чи „Конон Блискавиченко", або ж не мали для опрацювання жодних варіантів, оскільки деякі п'єси, серед яких „Замулені джерела" і „Нашествіє варварів", вперше були надруковані через багато років по смерті автора. З іншого боку, у вітчизняному літературознавстві закріпилася тенденція, за якою окремі твори драматурга, особливо останнього періоду (наприклад, „Страчена сила", „Òшибка провзойшла", „Розгардіяш", „Скрутна доба", „Старі сучки й молоді парості", „Зерно і полова" та деякі інші), заздалегідь вважалися слабкими (а отже, не вартими серйозної уваги), що насправді не відповідає дійсності. Саме в цих п'єсах знайшли відображення нові творчі пошуки митця, пов'язані з життям українського села в умовах бурхливих політичних подій (російсько-японська війна, революція 1905-1907 рр.), філософськими роздумами про неминучість відповідальності людини за свої вчинки, появою у літературному доробку письменника ознак, характерних для нової європейської естетичної системи. Кропивницький - драматург, який порушив у своїх творах більшість актуальних питань доби, започаткував чимало нових тем, які з успіхом розробляли далі М. Старицький, І. Карпенко-Карий, Панас Мирний, І. Франко. Наскрізною у творчості Кропивницького є тема девальвації віковічних духовних цінностей у свідомості людей, які відривалися від духовних основ свого народу. Створюючи типові образи моральних покручів, що, прилучившись до так званої „міської цивілізації", нехтують віковічними народними звичаями, цураються рідної мови, відображаючи окремі елементи деградації в середовищі сільської молоді, драматург проводить думку, що це стійка тенденція, яка охоплює дедалі більші прошарки населення, а отже, є, по суті, загальнонаціональним лихом. Ліки від духовного занепаду співвітчизників Кропивницький вбачає в українському національному відродженні. Цій проблемі тією чи іншою мірою присвячена більшість його п'єс („Доки сонце зійде, роса очі виїсть", „Олеся", „Замулені джерела", „Нашествіє варварів", „Супротивні течії", „Розгардіяш", „Скрутна доба", „Голомозий", „Старі сучки й молоді парості" та інші). До цього питання митець постійно повертається також у листах до друзів і знайомих (В. Лукича-Левицького, В. Уманова-Каплуновського, М. Сумцова), відомих державних і громадських діячів (голови комітету міністрів С. Вітте, депутата держдуми І. Шрага), у своїй театральній діяльності. По-новому у творчості Кропивницького постає питання відповідальності людини за скоєний злочин. За Кропивницьким, злочин перед людьми - це передусім гріх перед Богом. Промовистим свідченням цього є доля Єфрема Заїки („Страчена сила"), який, начебто заради шляхетної мети пограбувавши п'яного купця, так і не зміг вибачити собі порушення одного з основних християнських постулатів. У цьому принципова відмінність героя Кропивницького від Василя Цокуля („Наймичка" Карпенка-Карого), для якого подібна поведінка є нормою життя. Кропивницький створює портрети „нових людей", що були нетиповими для драматургії його доби. Серед них- постаті сільських писарів Василя Сокуренка („Помирились") і Якова Приблуди („За сиротою і Бог з калитою, або ж Несподіване сватання"), що є чи не першими сільськими інтелігентами не лише в національній драматургії, а й українській літературі загалом. Позитивними постатями Нарциси Необачної („Замулені джерела") й Антона Деревіцького („Скрутна доба") письменник досить вдало поповнює свою галерею „нових людей" представниками дворянсько-поміщицького класу. За своїми суспільно-політичними поглядами, методами господарювання і стосунками з селянами Антон Деревіцький багато в чому нагадує самого автора, що дає змогу розглядати п'єсу „Скрутна доба" під дещо іншим кутом зору. На прикладі Василя Музиченка („Старі сучки й молоді парості") Кропивницький вперше в українській літературі створює привабливий портрет сільського підприємця. За своїм світоглядом він нагадує сучасного фермера. Це принципово новий тип заможного селянина, який цивілізовано веде свою справу: людяно ставиться до своїх робітників, опікується питаннями освіти. Справжньою знахідкою як для творчості Кропивницького, так і української літератури в цілому є постать багатого парубка Хвилимона („Зерно і полова") - здатного до самопожертви свідомого героя - борця за економічні інтереси зубожілого селянства. Галерею портретів „нових людей" письменник поповнив цікавими образами жінок-інтелігенток, що працюють на ниві освіти: Тетяна з драми „Конон Блискавиченко" і Надежда - героїня комедії „Супротивні течії".

Певна заслуга належить драматургові в утвердженні на українській сцені психологічної драми („Глитай, або ж Павук", „Доки сонце зійде, роса очі виїсть", „Перед волею"), політичної п'єси („По ревізії", „Розгардіяш", „Скрутна доба", „Зерно і полова"), розробці такого нового для того часу жанрового утворення, як трагікомедія („Лихо не кожному лихо, іншому й талан", „Чмир", „На руїнах", „Старі сучки й молоді парості"). Особливою ознакою драм і комедій Кропивницького є неабияка чутливість їх автора до різноманітних модерністських напрямів у літературі. У багатьох його п'єсах знайшли відображення елементи „нової драми" („Де зерно, там і полова", „Олеся", „Замулені джерела"). Найповніше тенденції, характерні для нової європейської естетичної системи, проявилися в п'єсі „Страчена сила". Є також підстави стверджувати, що драматургії Кропивницького притаманні ознаки неоромантизму („Помирились", „За сиротою і Бог з калитою, або ж Несподіване сватання", „Конон Блискавиченко"), символізму („Зерно і полова"), „драми абсурду" („По ревізії", „Замулені джерела", „Нашествіє варварів", „Мамаша"). Все це свідчення глибокого розуміння письменником тих якісно нових процесів, які розпочалися наприкінці ХІХ ст. в надрах загальноєвропейського театру.

Драматургія Кропивницького генетичними узами пов'язана з фольклором, „Словом о полку Ігоревім", давньоукраїнською інтермедією, найкращими зразками української класичної літератури, зокрема творчістю І. Котляревського, Г. Квітки-Основ'яненка, Т. Шевченка, М. Гоголя. Вельми відчутні у ній і традиції таких світових майстрів слова, як В. Шекспір, Ж.-Б. Мольєр, О. де Бальзак, О. Грибоєдов, О. Пушкін, Л. Толстой, О. Островський. Творчість Кропивницького позначилася на подальшому розвиткові української і європейської драматургії, таких відомих авторів, як І. Франко, А. Чехов. О. Довженко тощо.

Марко Кропивницький як драматург, актор, режисер, засновник першого національного професійного театру на теренах Східної України (уславленого театру корифеїв) залишив вельми помітний слід в історії вітчизняної культури. Проте неабияка його заслуга і в більш широкому, національному контексті. Відчуваючи загрозу знищення українського народу як етносу, тобто небезпеку розчинення його в панівній нації, Кропивницький, як ніхто інший, своїм палким словом намагався розбудити національну самосвідомість українців, закликав їх до збереження рідної мови й культури. Порушені ним проблеми (питання української мови, денаціоналізації, бюрократизму, зневажливого ставлення до „маленької людини") багато в чому залишаються актуальними і в наш час. Його п'єси разом із п'єсами двох інших найвизначніших тогочасних драматургів - Старицького й Карпенка-Карого - дали значний імпульс для подальшого розвитку всієї вітчизняної драматургії й національного театру. На їхніх творах виховалося нове покоління українських драматургів, серед яких Леся Українка, В. Винниченко, О. Олесь, С. Черкасенко та інші ".

У 80-х роках XIX ст. М. Кропивницький написав п 'єсу "Доки сонце зійде, роса очі виїсть". На таку ж тему і в ту ж таки приблизно пору написав п 'єсу "Не судилось" і М. Старицький. Подібність п'єс відіграла чималу роль у судовій справі, що повстала, коли один чорносотенний журналіст написав статтю, в якій назвав М. Старицького "драматургом-хищником". Суд виправдав М. Старицького, але причину збігу ситуацій в обох п'єсах не розгадано

За кілька днів по смерті Марка Кропивницького, у квітні 1910 року, до харківської міської думи надійшла пропозиція від української громадськості встановити пам'ятник "батькові українського театру" в середині Театрального скверу м. Харкова поруч із монументами Пушкіну й Гоголю (згодом така постанова була прийнята). А в газеті "Южный край" було відкрито підписку на створення пам'ятника на могилі уславленого засновника театру корифеїв. Однак мине чотири роки, і Микола Вороний змушений буде констатувати, що, хоча пам'ятник на могилі Кропивницького врешті і з'явився, але споруджено його переважно коштами і заходами родини небіжчика і тільки невеличку частину грошей (близько 300 рублів) зібрано з приватних пожертв при редакції "Южного края". І з гіркотою додасть: "Сумна доля здебільшого чекає наших національних діячів по їх смерті! Ще й досі багато у нас славних могил стоять неопоряджені, часом навіть без хрестів - занедбані, забуті невдячними потомками тих, хто весь свій хист, всі сили і життя поклали для добра рідної справи". Закінчує статтю М. Вороний риторичним запитанням: "Кропивницький дав нашому громадянству український театр. Невже ж українське громадянство не віддасть його пам'яті нічого?".

Ім'я Марка Кропивницького присвоєно Кіровоградському академічному обласному українському музично-драматичному театру, Центральній бібліотеці в м. Миколаїв, Сподобівській НСЗШ школі Шевченківського району Харківської області, що знаходиться поблизу хутора Затишок, де драматург мешкав останні двадцять років свого життя.

Його ім'ям названі вулиці у селі Сподобівка, смт Шевченкове (Харківська обл.), а також у Києві, Харкові, Одесі, Кропивницькому. На честь засновника уславленого театру корифеїв перейменовано село, в якому він народився.

Його дочка, Кропивницька Олександра Марківна, пішла батьківським шляхом - була співачкою опери.

"Микита Старостенко, або Незчуєшся, як лихо спобіжить" (1863)

"Помирились" (1869)

"Дай серцеві волю, заведе в неволю" (1873; ґрунтовна переробка п'єси "Микита Старостенко, або Незчуєшся, як лихо спобіжить")

"За сиротою і бог з калитою, або ж несподіване сватання" (1871)

"Актор Синиця" (1871, переробка водевілю Д. Ленського "Лев Гурич Синичкін")

"Невольник" (1872, за поемою Тараса Шевченка)

"Пошились у дурні" (1875)

"Беспочвенники" (1878-1898)

"Доки сонце зійде, роса, очі виїсть" (1882)

"Глитай, або ж павук" (1882)

"Лихо не кожному лихо - іншому й талан" (1882)

"Вуси" (1885, за оповіданням О. Стороженка)

"Дві сім'ї" (1889; перероблена версія попередньої п'єси 1888 р. "Де зерно, там і полова")

"Зальоти соцького Мусія"

"Зайдиголова"(1889)

"Чмир" (1890)

"Олеся" (1891)

"Замулені джерела"

"Дурисвітка"

"Перед волею" (1899)

"Нашествіє варварів" (1900)

"На руїнах" (1900)

"Супротивні течії" (1900)

"Конон Блискавиченко" (1902)

"Страчена сила" (1903)

"Мамаша" (1903)

"Ошибка произоша"

"Розгардіяш" (1906)

"Скрутна доба" (1906)

"Івасик-Телесик"

"По щучому велінню"

"Голомозий" (1908)

"Старі сучки і молоді пагони" (1908)

"Дійшов до розуму" (1909)

"Зерно і полова" (1910)

"Титарівна" (за твором Т. Шевченка)

"Чайковський, або Олексій Попович" (за твором Є. Гребінки)

"Вій" (за твором М. Гоголя)

"Пропала грамота" (за твором М. Гоголя)

"Вергілійова Енеїда" (за твором І. Котляревського)

"Підгоряни" (за твором І. Гушалевича)

"Хоть з мосту в воду головю" (за п'єсою "Жорж Данден" Мольєра).

Бібліографічні покажчики

"Апостол сцени: Марко Лукич Кропивницький". Бібліографічний покажчик. Укладач Нельга О. Е. (переглянути)

Бібліографічний покажчик видання творів М. Л. Кропивницького. (1960) // (Вміщений в шеститомнику творів М. Л. Кропивницького Київ. ДВХЛ. Укладач П. П. Перепелиця.) (переглянути)

Марко Лукич Кропивницький. Бібліографічний покажчик . Кіровоград - 1977 р. Укладачі: Шуменко Л.Г, Погрібняк О. Г. (переглянути)

Кропивницький Марко Лукич як композитор. Бібліографічний список. Укладач Янчукова Е. М. (переглянути)

Зібрання творів

Кропивницький, Марко Лукич. Твори. в 6 томах. Вступна стання Іван Пільгук. Київ: Держлітвидав України, 1958-1960.

Марко Лукич Кропивницький. Повний збірник творів, т. 1-3. Х., 1895-1903

Марко Лукич Кропивницький. Збірник творів, т. 1, ч. 1-2. Полтава, 1911-13

Марко Лукич Кропивницький. Твори, т. 1-7. К.-Х., 1929-31

Марко Лукич Кропивницький. Твори, т. 1-6. К., 1958-60

Марко Лукич Кропивницький. Музичні твори, т. 1-3. К., 1967-68

Марко Лукич Кропивницький. Вибрані твори. К., 1977

Марко Лукич Кропивницький. Драматичні твори. К., 1990.

1. Стосовно дати народження драматурга існують розбіжності. Так, М. Смоленчук (праця "Марко Кропивницький і його рідний край"; 1971) указує на те, що у знайденій ним метричній книзі Покровської церкви села Бежбайраки записано, що М. Л. Кропивницький народився 10 (22) травня 1840 року. Зазначена обставина через багато десятиліть після смерті митця стала підставою прийняти цю дату як офіційну. Однак парадокс у тому, що сам письменник усе життя днем свого народження вважав 25 квітня (7 травня) 1840 року. Саме цю дату він зазначив і в своїх мемуарах під назвою "Автобіографія (За 65 років)" ("Я родився в с. Бешбайраках 25 апріля 1840 р."). Звідки з'явилась інша дата у метричній книзі, можна лише гадати. На думку дослідника життя і творчості М. Кропивницького Анатолія Новикова, дуже ймовірно, що це елементарна канцелярська помилка. До метричної книги, швидше за все, могли внести замість дати народження дату реєстрації народження дитини. Вельми сумнівно, щоб в освіченій дворянській родині Кропивницьких не знали справжньої дати народження сина. Тим більше, що у самого актора ніколи не виникало жодних сумнівів щодо дня свого народження.

2. "Привіт із Єлисаветграда", або крізьстолітня віртуальна подорож старим містом. vseok.org.ua. Кировоград - ГородОК. Архів оригіналу за 2 жовтня 2013.

Киричок П. Марко Кропивницький: Життя і творчість. - К. : Дніпро, 1968. - 150 с.

Кропивницький В. М. Із сімейної хроніки Марка Кропивницького (Спогади про батька). - К. : Мистецтво, 1968. - 214 с.

Кропивницький Марко (1840-1910) // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - Т. 3. - С. 1192-1193.

Марко Лукич Кропивницький: Збірник статей, спогадів і матеріалів. - К. : Мистецтво, 1955. - 530 с.

Новиков А. О. Марко Кропивницький і українська драматургія другої половини ХІХ - початку ХХ ст. / А. О. Новиков: Дис... доктора філол. наук: 10.01.01. - Харків, 2006. - 436 с.

Новиков А. О. Художній універсум Марка Кропивницького. Монографія / Анатолій Олександрович Новиков. - Харків: Майдан, 2006. - 352 с.

Новиков А. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст.: монографія / Анатолій Олександрович Новиков. - Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. - 412 с.

. Кропивницький Марко Лукич Архівовано 19 серпня 2016 у Wayback Machine. // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. : І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : [б. в.], 2014. - Т. 15 : Кот - Куз. - С. 538-539. - ISBN 978-966-02-7305-4.

Смоленчук М. Степи полинові: роман / Микола Смоленчук. - Кропивницький: Імекс-ЛТД, 2017. - 465 с.

Шепель Л., Грузін Д. Кропивницький Марко Лукич Архівовано 18 серпня 2016 у Wayback Machine. // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2009. - Т. 5 : Кон - Кю. - С. 410. - 560 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0855-4.

Історія вокального мистецтва / О. Д. Шуляр: [монографія]: Ч.ІІ. - Івано-Франківськ, "Плай" 2012. - С.175

Топська Н. Батько українського театру [Марко Кропивнивцький] / Н. Топська. - Киів: Кн. база "Альфа", 2017. - 64 с. : іл.

Кропивницкий, Л. М. Перед волею: драма в 5 д. / Л. М. Кропивницкий // Киевская старина. - 1900. - Т. 69. Апрель. - С. 51-126.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кропивницький Марко Лукич - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Марко́ Луки́ч Кропивни́цький (, с. Бежбайраки (Бешбийраки), нині с. Кропивницьке, Новоукраїнський район - 8 (21) квітня 1910) - український письменник, драматург, театральний режисер і актор. З іменем Кропивницького пов'язані створення українського професійного театру на підросійській частині України й наступний етап розвитку реалістичної драматургії. На його честь також був перейменований колишній Кіровоград.

# data[].attributes.headline
Володимир Винниченко (

# data[].attributes.body
Володимир Винниченко (145 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володи́мир Кири́лович Винниче́нко (, Єлисаветград, Херсонська губернія, Російська імперія - 6 березня 1951, Мужен, Франція) - український політичний і громадський діяч, прозаїк, драматург і художник.

Народився 1880 року в місті Єлисаветграді (нині - Кропивницький, Україна). Батько його, Кирило Васильович, замолоду селянин-наймит, переїхав із села до Єлисаветграда й одружився з удовою Євдокією Онуфріївною Павленко, уродженою Линник. Від першого шлюбу мати Винниченка мала троє дітей: Андрія, Марію й Василя. Від шлюбу з Кирилом Винниченком народився лише Володимир.

У народній школі Володимир звернув на себе увагу своїми здібностями, і через те вчителька переконала батьків, аби вони продовжили освіту дитини. Незважаючи на тяжке матеріальне становище родини, по закінченню школи Володимира віддали до Єлисаветградської гімназії, де він навчався з 16 серпня 1890 року по червень 1899 року.

У старших класах гімназії Володимир Винниченко взяв участь у революційній організації, написав революційну поему, за яку одержав тиждень "карцеру", а згодом його відрахували з гімназії.

Але Володимир не кинув своїх студій. Він продовжував готуватися до матури (атестату зрілості) і склав 1900 року іспит зрілості як стороння особа у Златопільській чоловічій гімназії ( Златопіль нині - у складі Новомиргорода Кіровоградської області). Незважаючи на виразну нехіть учителів видати учневі "атестат зрілості", під натиском директора гімназії Володимир одержує диплом.

1901 року Винниченко вступив на юридичний факультет Київського університету св. Володимира, де став членом Української студентської громади. Вступив до Революційної української партії (РУП), яка з 1905 року стала називатися Українською соціал-демократичною робітничою партією (УСДРП). За її дорученням проводив агітаційно-пропагандистську роботу серед робітників Києва та селян Полтавської губернії, за що 1903 року був заарештований, виключений із університету й ув'язнений до одиночної камери Лук'янівської в'язниці в Києві, звідки йому згодом вдалося втекти.

Одразу після Лютневої революції Винниченко повернувся до України й взявся до активної політичної роботи. Став членом Центральної Ради. Згодом, 15 червня, очолив Генеральний секретаріат і став генеральним секретарем внутрішніх справ. Виступав супроти мілітаризму, за розпуск збройних сил та створення міліції замість регулярного війська, через що зазнавав критики опонентів, зокрема з боку С. Петлюри.

29 квітня 1918 року Центральна Рада ухвалила Конституцію УНР. Згодом, через виникнення супере́чностей, Винниченко вийшов із уряду. Однак уже менше, ніж через місяць знову його очолив.

Наприкінці жовтня делегація УЦР відбула до Петрограду, де стала свідком повалення Тимчасового уряду та захоплення влади більшовиками. Під тиском зовнішніх і внутрішніх факторів Центральна Рада 9 (22) січня 1918 року ухвалила IV Універсал, за яким "однині Українська Народна Республіка стає самостійною, ні від кого не залежною, вільною, суверенною державою українського народу". Це проголошення відбулось як наслідок доконаного факту, більшовицько-української війни.

Під натиском більшовицьких військ 26 січня ( 8 лютого) 1918 року уряд УНР на чолі з новим прем'єром утік до Житомира, не повідомивши українські частини (зокрема 1-й корпус у Білій Церкві) про захоплення Києва. Винниченко разом із дружиною, Розалією Лівшиц, поїхав на південь, до Бердянська.

Саме Винниченко, як відомий на той час публіцист, у своїх політичних статтях негативно висловлювався з приводу тих небагатьох українських державників-самостійників, що стійко стояли на позиціях незалежності України, у першу чергу творця української армії та ідеолога української державності Миколи Міхновського.

Побутує думка окремих істориків, що саме Винниченко доклав усіх зусиль для того, щоб 1919 року, після переможного визвольного походу, Петра Болбочана заарештували, а згодом і стратили. Попри те, що на момент арешту та страти Болбочана

Під час Гетьманату жив на хуторі Княжа Гора на Канівщині, де займався літературною творчістю, написав п'єсу "Між двох сил". Тут був заарештований гетьманською вартою через підозру підготовки до державної змови, але завдяки своєму авториту був швидко звільнений з-під варти і знову перейшов до активної політичної діяльності.

У серпні 1918 року Винниченко очолив опозиційний до визнаного іншими країнами Української Держави на чолі з гетьманом Павлом Скоропадським Український національний союз, хоч організаційну частину до свого арешту провадив Симон Петлюра, використовуючи мережу та фінансові ресурси союзу земств. Винниченко наполягав на державному перевороті, для чого домовився з більшовиками про спільний напад заради відтягнення військ. Після перевороту та позбавлення гетьмана влади Винниченко 13-14 листопада 1918 року став головою Директорії. Незабаром через суперечності з Симоном Петлюрою Винниченко пішов у відставку та виїхав за кордон.

За два місяці до еміграції він записав у щоденнику:

Нехай український обиватель говорить і думає, що йому хочеться, я їду за кордон, обтрушую з себе всякий порох політики, обгороджуюсь книжками й поринаю в своє справжнє, єдине діло - літературу... Тут у соціалістичній совєтській Росії я ховаю свою 18-літню соціалістичну політичну діяльність. Я їду, як письменник, а як політик я всією душею хочу померти.

В еміграції політична кар'єра Винниченка тривала. У Відні він за короткий час написав тритомну мемуарно-публіцистичну працю "Відродження нації (Історія української революції: марець 1917 р. - грудень 1919 р.)" - твір певною мірою підсумковий, написаний по гарячих слідах подій. Це широкомасштабне полотно, яке є важливим джерелом для вивчення й розуміння складних політичних процесів на території України періоду збройної боротьби за владу.

За політичною орієнтацією Винниченко був близьким до комуністичної філософії. Але більшовики, на його думку, недостатньо враховували національний чинник. Винниченко мріяв організувати нову партію, соціальна програма якої мало б чим відрізнялася від більшовицької, однак була б "національніша", тісніше пов'язана з історичним минулим України.

На початку 1920 року він почав інтенсивно шукати шляхи до повернення на батьківщину. Радянське керівництво, особисто Володимир Ленін, з прихильністю поставилося до прохання Винниченка. Наприкінці травня 1920 року Винниченко разом із дружиною прибув до Москви, де дістав пропозицію зайняти пост заступника голови Раднаркому УСРР із портфелем наркома закордонних справ, з кооптацією в члени ЦК КП(б)У.

Коли ж він ознайомився з економічним і політичним становищем країни, державними відносинами між Росією та Україною, то зрозумів, що його запрошують до співпраці з тактичних міркувань, тому відмовився від участі в роботі уряду УСРР і в середині вересня 1920 року виїхав з Харкова до Москви, а звідти знову за кордон.

Політичну діяльність Винниченко продовжував в Австрії, Чехо-Словаччині, Німеччині та Франції. На перших порах підтримував тісні зв'язки з українською національною еміграцією, з групою російських літераторів - Бєлим, Еренбургом, Ремізовим, але відмовився від творчої співпраці з видавництвом "Скифы". Перу Винниченка належить і проєкт програми антибільшовицького "Єдиного революційно-демократичного національно фронту". На жаль, об'єднати розбиті емігрантські групи не вдалося.

Перебуваючи в Європі, Винниченко виступає з критикою національної й соціальної політики РКП(б) та Радянського уряду. У вересні 1921 року очолив новостворений комітет допомоги українському студентству в Берліні. Продовжує уважно стежити за подіями в СРСР, займається літературною творчістю, живописом. У 1925 році через складну політичну та економічну ситуацію в Німеччині переселяється до Франції й осідає спочатку в Парижі.

Літературна спадщина Володимира Винниченка вважається приналежною до золотого фонду України. Він - автор одного з перших утопічних романів, "Сонячна машина" (написаний у 1922-1924 роках), який започаткував новий напрям в українській літературі. Появу перших його творів вітали Іван Франко і Леся Українка. 1902 року, в журналі "Кіевская старина" з'являється його перше оповідання "Сила і краса".

У 1909 році Михайло Коцюбинський писав:

Кого у нас читають? Винниченка. Про кого скрізь йдуть розмови, як тільки річ торкається літератури? Про Винниченка. Кого купують? Знов Винниченка.

Серед млявої тонко-аристократичної та малосилої або ординарно шаблонової та безталанної генерації сучасних українських письменників раптом виринуло щось дуже, рішуче, мускулисте і повне темпераменту, щось таке, що не лізе в кишеню за словом, а сипле його потоками, що не сіє крізь сито, а валить валом як саме життя, всуміш, українське, московське, калічене й чисте, як срібло, що не знає меж своїй обсервації і границь своїй пластичній творчості. І відкіля ти взявся у нас такий? - хочеться по кождім оповіданню запитати д. Винниченка.

Після 1920 року Володимир Винниченко, зрозуміло, не міг так легко струсити "порох політики". Не випадково V Всеукраїнський з'їзд Рад, що відбувся 25 лютого - 3 березня 1921 року в Харкові, оголосив Винниченка ворогом народу, поставив його "поза законом".

Живлячись настроями бідняцько-батрацьких мас у епоху наростання революції (селянські рухи 1902) і революційними прагненнями відомої частини української інтелігенції, Винниченко вже з перших кроків своєї творчості почав розповідати нове й по-новому ( "Біля машини", "Контрасти", "Голота", "На пристані", "Раб краси", "Хто ворог?", "Голод", "Салдатики", "Кузь та Грицунь", "Босяк", "Терень"). Всі ці твори майже повністю позбавлені народницького підходу й забарвлення; без ідеалізації, художньо показані в боротьбі батраки, селяни й їхні вороги. Автор гаряче, майже публіцистично виявляє своє ставлення до цієї боротьби, наповнюючи оповідання революційністю, художньо втілюючи класову солідарність. Саме оформлення цих творів ("мала форма" - стисло, коротко, популярно) розраховане на масове споживання, на революційну функціональність. Недарма деякі з оповідань випускалися як агітброшури. Але виявляючи революційну потенцію й безперспективність батраків, селян-бідняків, Винниченко кличе до них не міський пролетаріат, який був зрусифікований і відірваний від села, а "революційну" інтелігенцію.

В оповіданнях Винниченко виявив високу майстерність - уміння живо, вільно, захопливо розповідати й яскраво, художньо показувати.

Свій другий етап Винниченко починає драмами: "Дисгармонія", "Великий Молох", "Щаблі життя". За ними йдуть: "Memento", "Базар", "Брехня", "Чорна Пантера і Білий Медвідь", "Між двох сил", "Рівновага", "Чесність з собою", "Записки кирпатого Мефістофеля", "По-свій", "Божки", "Хочу!". Винниченко тут уже звертається винятково до охопленої реакцією української інтелігенції. Це пояснюється поразкою революції й національного руху. Письменник-політик не бачив виходу для бідняцьких, напівпролетарських категорій села. І Винниченко, не звертаючись до пролетаріату, починає боротьбу з негативними якостями інтелігентської категорії "роду людського", хоче перевиховати її й без болю вилікувати. Тому Винниченко намагається художньо розв'язувати хворобливі для інтелігента проблеми моралі, норм поведінки, проповідуючи "социалістичну" реформу. Цим пояснюється й перехід до жанру драми, а згодом і роману.

На літературну творчість Володимира Винниченка цього періоду вплинули філософські концепції Фрідріха Ніцше.

Він передусім нещадно розкриває гнійники й критикує. У цій критиці він жорстокий і відвертий, але й поверховий, частково публіцистичний. Тут Винниченко в більшості випадків займає позицію індивідуального удосконалення. Протестуючи проти бруду, Винниченко виводить "позитивних" реформаторів, які сповідують свободу особистості по відношенню до колективу, "чесність із собою" тощо.

Найкращі твори Винниченка відзначаються великою майстерністю. Імпресіонізм його характерно вирізняється, наприклад, фіксацією дієвих, переважно зорових деталей, а також тонких і водночас гостро діючих психологічних рухів-рефлексів. Сюжет, часто банальний і нескладний, Винниченко завжди загострює антитезами, а також несподіваними зовнішніми ефектами, насичуючи свої твори актуальними проблемами.

В еміграції Винниченко з 1925 року активно береться до літературної роботи. Його п'єси "Брехня", "Чорна Пантера і Білий Медвідь", "Закон", "Гріх" перекладаються на німецьку мову й з'являються в театрах Німеччини та інших європейських країн. Друкуються й перекладаються його романи "Чесність з собою", "Записки кирпатого Мефістофеля"... На екранах Німеччини з жовтня 1921 року демонструється фільм "Чорна Пантера" ( нім. "Die schwarze Pantherin"), співавтором сценарію якого був Винниченко. Не забувають про Винниченка й в Україні. Київський державний драматичний театр імені Івана Франка здійснює постановку п'єси "Над". Проблеми сценічного втілення п'єс обговорювали з драматургом Костянтин Станіславський і Володимир Немирович-Данченко, Микола Садовський і Гнат Юра. Лесь Курбас у своєму "Молодому театрі" поставив "Чорну Пантеру і Білого Медведя" за участю режисера-постановника Гната Юри.

Володимир Винниченко - письменник світового рівня, проте в роки радянської влади його було викреслено з української літератури.

Винниченко був близько знайомий з українським громадським діячем і меценатом Євгеном Чикаленком, бував у нього вдома. Чикаленко підтримував (в тому числі матеріально) і критикував Винниченка (особливо в ранні роки його творчості). Збереглося їх багатолітнє листування. Останній в своєму житті лист Євген Чикаленко, ймовірно, написав Винниченку.

Керівник Радянського Союзу Микита Хрущов неодноразово зізнавався, що великий вплив на його свідомість в юнацькі роки мало оповідання Винниченка "Талісман", а головний герой цього твору, єврей Піня, надихав Хрущова виступити з розвінчанням культу особи Сталіна на ХХ з'їзді КПРС.

Після смерті Винниченка його маєток придбала Іванна Нижник-Винників, яка сплатила борги й стала власницею садиби, охоронницею і упорядницею його речей і архіву. У 1990-ті роки вона сприяла передачі кабінету Винниченка та його меморіальних речей у подарунок незалежній Україні. Меморіальний кабінет політичного діяча часів УНР передано до збірок Кропивницького краєзнавчого музею. У Кропивницький передано книжкову шафу Володимира Винниченка та два письмові столи, його крісло та друкарську машинку "Мерседес", власний годинник, навіть мішечок із цяткою української землі, яку він скрізь возив із собою.

На честь Володимира Винниченка названий Центральноукраїнський державний педагогічний університет.

17 вересня 2010 року в Кіровограді (сучасному Кропивницькому) урочисто відкрито перший в Україні пам'ятник Володимирові Винниченку.

Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2018 р. засновано в числі академічних стипендій імені державних діячів першого українського уряду для студентів та курсантів закладів вищої освіти державної форми власності, які здобувають вищу освіту за освітнім рівнем магістра стипендію імені Володимира Винниченка (Культура і мистецтво).

2011 року вийшов документальний фільм Винниченко без брому.

Володимир Винниченко був показаний у фільмі "Таємний щоденник Симона Петлюри". Роль Володимира Винниченка зіграв Євген Нищук.

Детальніше див. Бібліографія Володимира Винниченка або Володимир Винниченко. Анотована бібліографія / Упоряд. Вадим Стельмашенко. - Едмонтон, Альберта, 1989. [1]

Сила і краса (пізніше - Краса і сила) (1902)

Біля машини (1902)

Антрепреньор Гаркун-Задунайський (1903)

Боротьба (1903)

Народний діяч (1903)

Роботи! (1903)

"Салдатики" (1903)

Суд (1903)

Заручини (1904)

Контрасти (1904)

Мнімий господін (1905)

Моє останнє слово (пізніше - Дрібниця) (1906)

На пристані (1906)

Раб краси (1906)

Темна сила (1906)

Честь (1906)

Дим (1907)

Момент (1907)

Рабині справжнього (1907)

Глум (1908)

Уміркований та щирий (1908)

Записна книжка (1909)

Зіна (1909)

Кумедія з Костем (1909)

Купля (1909)

Щось більше за нас (1909)

Таємна пригода (1910)

Тайна (1910)

Біля машини (1912)

Історія Яхимового будинку (1912)

Маленька рисочка (1912)

Промінь сонця (1912)

Таємність (1912)

Чекання (1912)

Федько-халамидник (1912)

Олаф-Стефензон (1913)

Переможець (1913)

Талісман (1913)

Терень (1913)

Босяк (1914)

Кузь та Грицунь (1914)

На пристані (1914)

Радість (1914)

Баришенька (1916)

Хома Прядка (1916)

Голод (1917)

Ланцюг (1917)

Малорос-європєєць (1917)

Сліпий (1917)

Бабусин подарунок (1923)

На лоні природи (1926)

В графському маєтку (1926)

Дисгармонія (1906)

Великий молох (1907)

Щаблі життя (1907)

Memento (1909)

Чужі люди (1909)

Брехня (1910)

Базар (1910)

Співочі товариства (1911)

Чорна Пантера і Білий Медвідь (1911)

Дочка жандарма (1912)

Натусь (1912)

Молода кров (1913)

Пригвождені (1915)

Панна Мара (1918)

Між двох сил (1918)

Закон (1923)

Великий секрет (1928)

Над (1923)

Пророк (1929)

Пісня Ізраїля (1930)

Володимир Винниченко. Щоденник. Том 1 (1911-1920) / редакція, вступна стаття, примітки Григорій Костюк. - Едмонтон-Нью-Йорк : КІУС, 1980. - 500 с.

Володимир Винниченко. Щоденник. Том 2 (1921-1925) / редакція Григорій Костюк, упорядкування і примітки Олександр Мотиль. - Едмонтон-Нью-Йорк : КІУС, 1983. - 700 с.

Володимир Винниченко. Щоденник. Том 5 (1932-1936) / упорядкування і примітки Ольга Матвеєва. - Київ-Едмонтон-Нью-Йорк : Смолоскип, 2020. - 596 с. - ISBN 978-617-7622-13-9.

Володимир Винниченко. Щоденник. Том 1 (1911-1920) / редакція, вступна стаття, примітки Григорій Костюк. - Едмонтон-Нью-Йорк : КІУС, 1980. - 500 с.

Володимир Винниченко. Щоденник. Том 2 (1921-1925) / редакція Григорій Костюк, упорядкування і примітки Олександр Мотиль. - Едмонтон-Нью-Йорк : КІУС, 1983. - 700 с.

Володимир Винниченко. Щоденник. Том 5 (1932-1936) / упорядкування і примітки Ольга Матвеєва. - Київ-Едмонтон-Нью-Йорк : Смолоскип, 2020. - 596 с. - ISBN 978-617-7622-13-9.

Відродження нації. Ч. I.: репр. відтворення вид. 1920 р. / В. К. Винниченко. - К. : Політвидав України, 1990. - 348 с. - ISBN 5-319-00826-0.

Відродження нації. Ч. II.: репр. відтворення вид. 1920 р. / В. К. Винниченко. - К. : Політвидав України, 1990. - 328 с. - ISBN 5-319-00834-1.

Відродження нації. Ч. III.: репр. відтворення вид. 1920 р. / В. К. Винниченко. - К. : Політвидав України, 1990. - 542 с. - ISBN 5-319-00839-2

Лепрозорій: роман / Володимир Винниченко ; післямова Галини Сиваченко. - К. : Знання, 2011. - 382 с. - (Класна література). - ISBN 978-966-346-801-3.

Нова заповідь: роман / Володимир Винниченко ; післямова Галини Сиваченко. - К. : Знання, 2011. - 350 с. - (Класна література). - ISBN 978-966-346-960-7.

Чорна Пантера і Білий Медвідь: драми / Володимир Винниченко. - К. : Знання, 2014. - 253 с. - (Класна література). - ISBN 978-617-07-0166-4.

Володимир Винниченко - Розалія Ліфшиць: епістолярний діалог (1911-1918 роки) / упоряд. Н. Миронець ; НАН України, Ін-т укр. археографії та джерелознав. ім. М. С. Грушевського. - Дрогобич (Львів. обл.): Коло, 2012. - 286, [1] с., [4] арк. іл. : іл., портр. ; 21 см. - Текст укр., рос. - Бібліогр. в тексті. - Покажч. імен: с. 279-283. - 1 000 пр. - ISBN 978-617-642-038-5

Винниченко В. Нова заповідь: роман / В. Винниченко. - Б. м.: Україна, 1950. - 261 с. : портр.

Винниченко В. Перед новим етапом: (наші позиції) / Володимир Винниченко. - Торонто (Канада): Накладом Вид. т-ва "Вперед", 1938. - 62 с. : портр.

Винниченко В. Поворот на Україну / В. Винниченко. - Львів: Пшібрам, 1926. - 34 с.

Винниченко В. Вибрані твори. / В. Винниченко ; вибір і вступ. ст. О. Гермайзе. - Київ: Книгоспілка, 1927. - 300 с. - (Літературна бібліотека).

Винниченко В. Вибрані твори. / В. Винниченко ; вибір і вступ. ст. О. Гермайзе. - Київ: Книгоспілка, 1927. - 300 с. - (Літературна бібліотека).

Винниченко В. Вибрані твори / В. Винниченко. - Харків: Літ. і мистецтво, 1931. - 288 с.

Винниченко В. Вибрані твори. Кн. 2 / В. Винниченко ; за ред. і з передм. А. Ніковського. - Київ: Вид. т-во "Час", 1926. - 189 с. - (Бібліотека "Час").

Винниченко В. Вибрані твори / В. Винниченко ; упоряд. А. Любченко. - Київ: Держ. вид-во України, 1927. - 365 с. : іл. - (Дитяча бібліотека українських письменників / за ред. В. Арнаутова та О. Попова).

Винниченко В. Вибрані твори / В. Винниченко ; за ред. Олексієва. - Харків: Держ. вид-во України, 1929. - 376 с.

Винниченко В. Чудний епізод / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1928. - 30 с.

Винниченко В. Честь / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 16 с.

Винниченко В. Чекання / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 20 с.

Винниченко В. Фельдфебельщина: (Мнімий господін) / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1928. - 61 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Уміркований та щирий / В. Винниченко. - Харків: Дзвін, 1915. - 16 с.

Винниченко В. У графському маєтку / В. Вининченко. - Київ: Час, 1926. - 80 с. - (Універсальна бібліотека "Час" ; № 4).

Винниченко В. Терень / В. Вининченко. - Київ: Рух, 1928. - 33, [1 с.]

Винниченко В. Маленька рисочка / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 19-?. - 32 с.

Винниченко В. Темна сила. Промінь сонця / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1928. - 32 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Темна сила. - Х. : Укр. робітник, 1930. - 28 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Талісман / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1928. - 40 с.

Винниченко В. Тайна / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 31 с.

Винниченко В. Таємна пригода / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 20 с.

Винниченко В. Суд / В. Винниченко ; передм. Т. Ганжулевич. - Харків: Держ. вид-во України, 1930. - 40 с. - (Масова художня бібліотечка).

Винниченко В. Студент / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 19-?. - 16 с.

Винниченко В. Сонячна машина. Ч. 1 / В. Винниченко. - Харків: Держ. вид-во України, 1928. - 314 с.

Винниченко В. Сонячна машина. Ч. 3 / В. Винниченко. - Харків: Держ. вид-во України, 1928. - 266 с.

Винниченко В. Сліпий / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 25 с.

Винниченко В. "Салдатики": малюнок із селян. розрухів / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1929. - 16 с. - (Дешева дитяча бібліотека).

Винниченко В. Рассказы: пер. с укр. Т. 6 / В. Винниченко. - М. : Моск. Книгоизд-ко, 19-?. - 260 с.

Винниченко В. Раб краси ; Хто ворог? / В. Винниченко ; з передм. Ю. Лавріненка.- Харків: Укр. робітник, 1930. - 94 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Раб краси / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1927. - 32 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Пісня Ізраїля ; (Кол-Нідре): п'єса на 4 дії / В. Винниченко. - Харків: Рух, 1930. - 83 с.

Винниченко В. Намисто: разок перший / В. Винниченко. - Харків: Рух, 1930. - 261 с.

Винниченко В. На пристані / В. Винниченко - Вид. 2-ге. - Харків: Укр. робітник, 1929. - 32 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. На лоні природи / В. Вининченко. - Київ: Час, 1926. - 31 с. - (Універсальна б-ка "Час" ; № 3).

Винниченко В. Момент / В. Винниченко. - Харків: Рух, 1927. - 24 с.

Винниченко В. "Малорос-європеєць" / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1927. - 30 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Ланцюг: оповідання естета / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1928. - 32 с.

Винниченко В. Купля: оповідання / В. Винниченко ; ред. і вступ. ст. А. Лебедя. - Київ: Сяйво, 1929. - 48 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Кумедія з Костем / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 16 с.

Винниченко В. Кузь та Грицунь / В. Винниченко. - Вид. 2-ге. - Харків: Укр. робітник, 1929. - 31 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Краса і сила та інші оповідання / Володимир Винниченко. - Київ: З друк. С. А. Борисова, 1906. - 412 с.

Винниченко В. Краса і сила / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 62 с.

Винниченко В. Контрасти / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 37 с.

Винниченко В. Зіна / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 20 с.

Винниченко В. Заробітчанські оповідання / В. Вининченко ; з передм. М. Матяша. - Харків: ДВОУ ; Літ. і мистецтво, 1930. - 90 с. - (Масова художня бібліотечка).

Винниченко В. Записна книжка: оповідання / В. Винниченко. - Харків: Літ. і мистецтво, 1931. - 24 с. - (Масова художня бібліотечка).

Винниченко В. Записки Кирпатого Мефістофеля / В. Винниченко ; вступ. ст. А. Річицького. - Вид. 2-ге. - Харків ; Київ: Книгоспілка, 1930. - 300 с. - (Літературна бібліотека).

Винниченко В. Дрібниця ; Моє останнє слово / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 19-?. - 156 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Голота: повість / В. Винниченко ; передм. О.Тищенка. - Харків: Держ. вид-во України, 1930. - 195 с. - (Масова художня бібліотечка).

Винниченко В. Голод / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 15 с.

Винниченко В. Глум / В. Винниченко. - Київ: Рух, 1927. - 22 с.

Винниченко В. Виривок із "Споминів" / В. Винниченко. - Харків: Укр. робітник, 1927. - 54 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Великий секрет: комедія на 4 дії / В. Винниченко. - Харків: Рух, 1928. - 104 с.

Винниченко В. Босяк / В. Винниченко. - Вид. 2-ге. - Харків: Укр. робітник, 1929. - 156 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

Винниченко В. Боротьба ; Талісма / В. Винниченко ; з передм. Ю. Лавріненка. - Харків: Укр. робітник, 1930. - 117 с. - (Романи й повісті ; Травень, № 10 (22)).

Винниченко В. Боротьба: (оповідання) / Володимир Винниченко ; передм. О. Тищенка. - Харків ; Одеса: Держ. вид-во України, 1931. - 127 с. - (Масова художня бібліотечка).

Винниченко В. Біля машини та інші оповідання / В. Винниченко. - Харків ; Київ: Книгоспілка, 1930. - 110 с. - (Бібліотека для всіх).

Винниченко В. Біля машини / В. Винниченко. - Харків: Літ. і мистецтво, 1932. - 40 с. - (Масова художня бібліотечка).

Винниченко В. Бабусин подарунок: оповідання / Володимир Винниченко ; вступ. ст. О. Полторацького. - Київ: Сяйво, 1927. - 48 с. - (Дешева бібліотека красного письменства).

1. ↑ Актовий запис про народження письменника та політичного діяча В. К. Винниченка в метричній книзі церкви на честь ікони Володимирської Божої Матері м. Єлисаветграда (16 липня 1880 р.) / Державний архів Кіровоградської області. Ф. 349, оп. 1, спр. 25, арк. 51 зв. (рос. дореф.)

2. ↑ Загальний список сторонніх осіб, які бажають скласти іспит зрілості в Златопільській гімназії в 1899/1890 навчальному році / Державний архів Кіровоградської області. Ф. 499, оп. 1, спр. 519, арк. 23зв. (рос. дореф.)

3. В. Кедровський 1917 рік (367 с.); Вінніпег, "Тризуб", 1967, 525 с.

4. Турченко, Ф. Г. МИКОЛА МІХНОВСЬКИЙ VS МИХАЙЛО ГРУШЕВСЬКИЙ ТА ВОЛОДИМИР ВИННИЧЕНКО (ДОБА ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ: БЕРЕЗЕНЬ 1917 - СІЧЕНЬ 1918 рр.) (українська).

5. ↑ Сідак, Володимир (2009). Полковник Петро Болбочан. Трагедія українського державника. Темпора. с. 38,44. ISBN 978-966-8201-75-2.

6. Chykalenko, I︠E︡vhen, 1861-1929.; Myronet︠s︡ʹ, N.; T︠S︡entralʹnyĭ derz︠h︡avnyĭ arkhiv vyshchykh orhaniv vlady ta upravlinni︠a︡ Ukraïny.; Nat︠s︡ionalʹna biblioteka Ukraïny im. V.I. Vernadsʹkoho. Instytut rukopysu.; Instytut ukraïnsʹkoï arkheohrafiï ta dz︠h︡ereloznavstva im. M.S. Hrushevsʹkoho. (2010). I︠E︡vhen Chykalenko, Volodymyr Vynnychenko : Lystuvanni︠a︡ 1902-1929 roky. Kyïv: Tempora. ISBN 9789668201639. OCLC 697962205.

7. Ігор Роздобудько. Винниченко - улюблений письменник Хрущова. // Кобза. Українці Росії. 27.08.2016

8. У Кропивницькому відкрито перший в Україні пам'ятник Володимиру Винниченку!

9. постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 р. № 133 "Про заснування академічних стипендій імені державних діячів першого українського уряду"

10. № Р-223/0/3-16 від 19 травня 2016 року "Про перейменування топонімів у населених пунктах області". Архів оригіналу за 2016-12-21.

Балабко О. З Ніцци до Мужена. Від Башкирцевої до Винниченка: Есеї, п'єса. - К. : Факт, 2007. - 192 с., іл. - ISBN 978-966-359-212-1.

Бондаренко А. І. Мовнохудожнє моделювання концептів "істина" і "річ" у текстах драм В.Винниченка // Урок української. - 2006. - №.1-2. - С.42-46.

Бондаренко А. І. Художнє мовомислення п'єси: дар інстинкту й інстинкт дару (В.Винниченко "Чорна Пантера і Білий Медвідь") // Дивослово. - 2005. - № 8. - С.51-54.

Володимир Винниченко: [Політ. біогр.] / С. В. Кульчицький, В. Ф. Солдатенко. - К. : Альтернативи, 2005. - 374 с., іл. - (Особистість і доба). - ISBN 966-7217-99-Х.

Ковальчук О. Краса і сила у практиках повсякдення (творчість В. Винниченка 1902-1920). - Ніжин, 2008.

Марко Роберт Стех. Про Володимира Винниченка в Парижі // Очима культури. - 2013. - № 23.

Панченко В. Є.. Винниченко Володимир Кирилович // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. : І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : [б. в.], 2005. - Т. 4 : В - Вог. - 700 с. - 10 000 прим. - ISBN 966-02-3354-X.

Піснячевський В. Відповідь на відкритий лист Володимира Винниченка - 1920.

Процюк С. Маски опадають повільно. Роман про Володимира Винниченка. - К. : Видавничий центр "Академія", 2011. - 304 с. - ISBN 978-966-580-374-4.

Степан Процюк про Василя Стефаника, Карла-Густава Юнга, Володимира Винниченка, Архипа Тесленка, Ніку Турбіну / С. Процюк. - К. : Грані-Т, 2008. - 96 с. - (Серія "Життя видатних дітей"). - ISBN 978-966-465-155-1.

Творчість Володимира Винниченка 1902-1920 рр. у генетичних і типологічних зв'язках з європейськими літературами: дис. д-ра філол. наук : 10.01.01 / Панченко Володимир Євгенович ; Київський ун-т ім. Т. Шевченка. - К., 1998. - 358 с.

Ясь О. В. Винниченко Володимир Кирилович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 510. - 688 с. : іл. - ISBN 966-00-0734-5.

Тагліна Ю. Володимир Винниченко / Ю. Тагліна. - Харків: Фоліо, 2016. - 120, 1 с. - (Знамениті українці).

Річицький А. Володимир Винниченко в літературі й політиці: зб. ст. / Анд. Річицький. - Харків: Держ. вид-во України, 1928. - 77, 2 с.

Винниченко проти Петлюри: зб. ст. / зредагував і дав передм. В. Блакитний (Елланський). - Б. м. : Вид-во Політ. від. Н-ї Совіт. Дивізії "Червона Галичина", 1920. - 24 с.

Христюк П. Письменницька творчість В. Винниченка: (спроба соціол. аналізу) / Павло Христюк. - Харків: Рух, 1929. - 205 с.

Парадиський Ол. Володимир Винниченко / Ол. Парадиський. - Харків ; Одеса: Держвидав України, 1930. - 51 с. - (Шкільна критико-біографічна бібліотека).

Василенко Вас. Про "сонячну машину" В. Винниченка: (спроба критичної аналізи) / Вас. Василенко. - Харків: Пролетарий, 19-?. - 120 с.

Баженкова Л. Федько-халамидник: п'єса на чотири розділи девять одмін / Л. Баженова ; сюжет за Винниченком. - Харків: Книгоспілка, 1928. - 40 с. - (Дитячий театр).

Кошевський К. Записна книжка: комедія на 2 картини / переробив для сцени за В. Винниченком Кость Кошевський. - Київ: Укртеакіновидав, 1930. - 29, 1 с.

Soroka, Mykola. Faces of Displacement: The Writings of Volodymyr Vynnychenko. McGill University Press, 2012.

# data[].attributes.attachment_link.title
Винниченко Володимир Кирилович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Володи́мир Кири́лович Винниче́нко (, Єлисаветград, Херсонська губернія, Російська імперія - 6 березня 1951, Мужен, Франція) - український політичний і громадський діяч, прозаїк, драматург і художник. Народився 1880 року в місті Єлисаветграді (нині - Кропивницький, Україна). Батько його, Кирило Васильович, замолоду селянин-наймит, переїхав із села до Єлисаветграда й одружився з удовою Євдокією Онуфріївною Павленко, уродженою Линник.

# data[].attributes.headline
Дара Корній (55 років)

# data[].attributes.body
Дара Корній (55 років)

# data[].attributes.attachment_link.title
Дара Корній - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Дара Корній (справжнє ім'я Мирослава Іванівна Замойська; нар. , с. Секунь Старовижівського району Волинської області) - українська письменниця- прозаїк. Лауреат третьої премії "Коронації слова" за роман "Гонихмарник" (2010).

# data[].attributes.headline
Іван Карпенко-Карий (1

# data[].attributes.body
Іван Карпенко-Карий (180 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Карпенко-Карий Тобілевич

Ім'я при народженні

Тобілевич Іван Карпович

Псевдо

Карпенко-Карий, Гнат Карий

Народився

17 (29) вересня 1845
с. Арсенівка, Бобринецький повіт, Херсонська губернія,
Російська імперія

Помер

2 (15) вересня 1907 (61 рік)
Берлін, Німецька імперія
· рак печінки

Підданство

Російська імперія

Національність

українець

Діяльність

драматург, актор, театральний діяч

Мова творів

українська

Роки активності

1884- 1907

Жанр

комедія, трагедія, драма

Батько

Тобілевич Карпо Адамович

Брати, сестри

Садовська-Барілотті Марія Карпівна , Панас Саксаганський і Микола Садовський

У шлюбі з

Тарковська Надія Карлівна і Тобілевич Софія Віталіївна

Діти

Тобілевич-Кресан Марія Іванівна

Іван Карпенко-Карий у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Іва́н Карпе́нко-Ка́рий (справжнє прізвище - Тобілевич; , с. Арсенівка, Бобринецького повіту Херсонської губернії, тепер Новомиргородський район, Кіровоградська область - 2 [15] вересня 1907, Берлін) - український письменник, драматург, актор, ерудит, один з корифеїв українського побутового театру.

Справжнє ім'я - Іван Карпович Тобілевич (псевдонім Карпенко-Карий поєднує в собі ім'я батька та улюбленого літературного персонажа Гната Карого - героя п'єси Т. Шевченка "Назар Стодоля").

Народився в родині зубожілого дрібного шляхтича Карпа Адамовича Тобілевича гербу Трживдар, управителя поміщицького маєтку.

Навчався в Бобринецькому повітовому училищі, з 1859 року працював писарчуком станового пристава в містечку Мала Виска, пізніше - канцеляристом міської управи.

1864 - на службі в повітовому суді.

1865 переїхав до Єлисаветграда, де працював столоначальником повітового поліцейського управління, брав участь в аматорських виставах О. Тарковського, публікував літературно-критичні статті, став членом нелегального народовольського гуртка Опанаса Михалевича.

1870 одружився з Надією Тарковською, тіткою єлисаветградського поета й журналіста Арсенія Тарковського (її троюрідний племінник - відомий російський кінорежисер Андрій Тарковський). Як посаг отримав родинний хутір Тарковських. Надія Карлівна народила йому семеро дітей.

1881 втратив дружину Надію, наступного року померла дочка Галина.

1883 в альманасі "Рада" надрукував оповідання "Новобранець", підписане псевдонімом Гнат Карий. За неблагонадійність був звільнений із посади секретаря поліції. Вступив до театральної трупи М. Старицького.

1883 одружився з Софією Дітковською, хористкою трупи М. Старицького.

1884 заарештований і засланий до Новочеркаська. Працював ковалем, пізніше відкрив палітурну майстерню. У засланні написав свою першу драму "Чабан" ("Бурлака"), а також п'єси "Бондарівна", "Розумний і дурень", "Наймичка", "Безталанна".

1886 у Херсоні вийшов перший "Збірник драматичних творів" І. Карпенка-Карого.

1890 вступив до товариства українських артистів, написав комедію "Сто тисяч".

1899 написав історичну трагедію "Сава Чалий", присвячену подіям гайдамаччини 18 століття.

1900- 1904 створив власну трупу, написав п'єси "Хазяїн", "Суєта", "Житейське море".

1906 захворів, залишив сцену й виїхав на лікування до Берліна. 2 (15) вересня 1907 року Карпенко-Карий помер після тяжкої хвороби (рак печінки та селезінки) у Берліні, куди їздив на лікування; поховано його на хуторі Надія.

Драматургійна творчість

У художньому осмисленні суспільних процесів своєї доби, буття людини і світу взагалі І. Тобілевич (Карпенко-Карий) найповніше реалізував себе в жанрі комедії, яка завдяки своєрідній індивідуальній творчій манері драматурга стала самобутнім явищем в історії української культури і набула "характеру вельмиповажного театрального жанру".

Його "Мартин Боруля", "Сто тисяч", "Хазяїн" є класикою світової драматургії і неперевершеним взірцем[джерело? ] для наступних поколінь комедіографів.

Становлення І. Тобілевича-комедіографа пов'язане з глибинними процесами у житті українського народу, його культури. Дослідники творчості І. Карпенка-Карого опираючись на мемуарні свідчення М. Кропивницького, М. Садовського, П. Саксаганського. С. Тобілевич, Є. Чикаленко не раз слушно вказували на виняткове значення етнічних джерел його комедійної творчості, засвоєння ним досвіду літературних попередників та світової літератури. Тому комедії І. Тобілевича бачаться як результат довготривалого розвитку цього жанру в українській літературі.

Саме Іван Карпенко-Карий утвердив жанр комедії в українській літературі як канонічну універсальну форму художнього зображення і моделювання найрізноманітніших проявів взаємин між людьми та організації їхнього внутрішнього світу в системі координат загальнолюдських цінностей.

Досвідчений театральний критик, теоретик і організатор театральної справи в Україні, І. Тобілевич добре розумів ідейно-тематичну та естетичну обмеженість побутово-етнографічного театру, який уже давно не відповідав новим запитам глядача, пробудженого і стрімким розвитком суспільних процесів пореформеної доби, і свіжими віяннями та злетами філософсько-естетичної думки на теренах Російської імперії, - взаємозумовленими факторами всезагального поступу. Підсумовуючи власні творчі пошуки в драматургії і загальний досвід театрального життя останньої третини XIX століття, він зафіксує у "Записці до з'їзду сценічних діячів": "Слухач стомився дивитися на це плясове мистецтво й починає справедливо обурюватися перекручуванням життя, кажучи: у малоросійських писарчуків народ співає, танцює ціле життя, немає в них ні печалі, ні горя, ні громадських інтересів", адже "легковажний, шаблонний, жартівливий репертуар без будь-яких інтересів, що охоплюють суспільне життя даного часу, не задовольняє слухача, який очікує від театру вражень вищого порядку".

Викликати, виховати у читача (слухача, глядача) "враження вищого порядку", які б сприяли очищенню душі його, і стало основною метою, творчою настановою І. Тобілевича-комедіографа.

"Нехай лише цензура не доводить своє вето до крайнощів. нехай вона слідкує лише за тим, щоб до п'єс не потрапляло щось аморальне...і ми побачимо на сцені комедії. які будуть сприйматися з живим інтересом і дадуть добрі результати... в моральному... відношенні", - зауважує драматург. Дещо згодом, 1903 року, свою естетичну програму, І. Тобілевич втілить у художній формі устами Івана Барильчика - героя п'єси "Суєта": "Сцена ж - мій кумир, театр - мій священний храм для мене! тільки з театру, як з храму крамарів, треба гнать і фарс, і оперетику, вони - позор іскуства, бо смак псують і тільки тішаться пороком!.. В театрі грать повинні тільки справжню літературну драму, де страждання душі людської тревожать кам'яні серця і, кору ледяну байдужості на них розбивши, проводить в духу слухача жадання правди, жадання загального добра, а пролитими над чужим горем сльозами убіляють його душу паче снігу! Кумедію нам дайте, кумедію, що бичує сатирою всіх, і сміхом через сльози сміється над пороками, і заставля людей, мимо їх волі, соромитись своїх лихих учинків!..Служить таким широким ідеалам любо! Тут можна іноді й поголодать, щоб тільки певність мать, що справді ти несеш нехибно цей стяг священний".

Очевидні джерела цієї естетичної програми І. Тобілевича. Надзвичайний ерудит і трудоголік Карпенко-Карий знав, як розумів серйозну комедію Педро Кальдерон, читав трактат Дені Дідро про серйозну комедію, був знайомий з висловами О. Пушкіна, М. Гоголя, Т. Шевченка й О. Островського.

Серед 18 п'єс, що є в творчому доробку І.Тобілевича, дослідники, спираючись на авторське визначення жанру, традиційно називають 8 комедій. Хоча дві останні - "Суєта" ( 1903) та "Житейське море" ( 1904) - зарахувати до цього жанру можна лише умовно. Жанрова невизначеність характерна і для першої комедії І. Карпенка-Карого "Розумний і дурень". Ця "комедія в 5 діях" продовжила художнє дослідження І. Тобілевичем причин морального звиродніння і ницості людини під впливом спокуси, гординею, владою, грішми, розпочата п'єсами "Бурлака", "Підпанки", що також мають окремі риси комедії. Головний персонаж п'єси - Михайло Окунь - безсердечний син і брат, шахрай, зажерливий набуватель. Для нього немає нічого святого. Він порушує Господню заповіді - "не пожадай добра ближнього свого", "шануй батька й матір своїх"; хитрощами намагається позбутися з господарства свого брата Данила - втілення чеснот і совісті. (Про Данила односельці говорять, що той "і Євангеліє, і Біблію всю прочитав"), зваблює і одружується з його нареченою.

П'єса "Розумний і дурень" - зразок своєрідного осмислення вічних образів Каїна і Авеля. На думку драматурга, причиною цих вчинків Михайла стала надмірна любов та увага батьків, які несправедливо і незаслужено протиставляли своїх дітей змалку.

Карпенкознавці минулої епохи стверджували, що комедія "Розумний і дурень" започаткувала трилогію (два інших твори - "Сто тисяч" та "Хазяїн"), в якій тріумфує реалістичне. об'єктивне зображення життя, виповнене в досконалій і новій для українського театру художній формі.

"Одсунувши на задній план фабулярні моменти І. Тобілевич, - як зазначив Яків Мамонтов, - натомість висунув барвисту зарисовку побуту та правдиву реалістичну характеристику персонажів. Від цього, - наголошує дослідник, - комедійний жанр у І. Тобілевича стратив свою легкість і веселість, і наблизився до драми. про побутові комедії І. Тобілевича можна сказати те ж саме, що й про п'єси О. Островського: суто комедійні елементи в них завжди переплітаються з елементами драматичними і разом становлять ту суцільність, що підносить побутово-комедійний жанр на його вищий ступінь - на ступінь п'єси з широким соціальним змістом".

Соціальний зміст своїх п'єс І. Тобілевич вміло поглиблював життєвими джерелами - типажами взятими з єлисаветградської околиці чи й з власної родини, про що є цікаве дослідження М. Смолечука "Я взяв життя".

Значним кроком у побутово-психологічних п'єсах Карпенка-Карого, порівняно з попередниками, було подолання народницького етнографізму й мелодраматично-опереткової форми подачі матеріалу.

У європейській критиці (зокрема, слов'янських країн) знаходимо зіставлення характерів драматургії Карпенка-Карого з типами П.Гвездослава, Б. Нушича, І.Вазова. На цьому 1908 р. наголошувала основоположник болгарського театрального мистецтва Адріана Будовська. Чимало слушних міркувань щодо неординарності Карпенка-Карого як драматурга знаходимо в чеських періодичних виданнях "Злата Прага", "Звон", "Свободна земле". Про нього відгукувалися такі відомі світові особистості, як Індржі Гонзл, Ян Копецьки, Славік Бедріх та інші. Польською мовою твори драматурга перекладав відомий перекладач Е. С. Бури. Першою українською п'єсою, поставленою 1907 року у Вінніпезі ( Канада), стала драма І. К. Карпенка-Карого "Бурлака", наступною - комедія "Мартин Боруля" ( 1908 p.), третьою - історично-побутова п'єса "Чумаки" ( 1910 p.). На сторінках англо- і франкомовних видань Канади було вміщено відгуки і рецензії на ці вистави. Протягом десятиріч відгуки про творчість І.Карпенка-Карого з'являлися в періодичних виданнях США, Німеччини, Австрії, Аргентини.

Комедія "Мартин Боруля"

Започатковує блискучий ряд "серйозних комедій" І. Тобілевича "Мартин Боруля" (1886), твір з багатьох точок зору показовий. Темою п'єси послужило таке досить поширене явище, як бажання представників приниженого і обмеженого в правах третього стану перейти за допомогою грошей у стан вищий, прагнення багатого селянина дорівнятися до дворянства. Ситуація відома ще від "Міщанина - шляхтича" Ж.-Б. Мольєра і нашої давньої сатири "Доказательства Хама Даніеля Кукси потомственні". Тільки у І. Тобілевича прагнення Мартина "вийти на дворянську лінію" - це спроба самозахисту "маленької людини" у несправедливому суспільстві.

Гуманістична позиція автора чітко виявляється в зальній концепції твору, що виражає його співчуття й любов до людини, турботу за її долю і розкривається у виборі дійових осіб та їх характеристиках, в ремарках, структурі комедії, авторських завершеннях. В.Вієвський у брошурі "Поетика комедійності „Мартина Борулі" І. Карпенка-Карого" детально виписав засоби та прийоми, якими користувався комедіограф.

На прикладі образу головного героя - Мартина Борулі І. Тобілевич розкриває конфлікт здорової народної моралі з "манією" дворянства, породжений відстоюванням ним своєї людської гідності. Автор до мінімуму звів роль комедійної інтриги, віддавши перевагу внутрішній дії. Конфліктну ситуацію драматург виводить не стільки з зовнішніх причин, скільки з внутрішнього стану персонажу - нестримного прагнення довести, що ні чим не гірший від "приймака Красовського". Така заглибленість у душу людини надає камерності звучання комедії, відтворює складні внутрішні почуття та психологічні колізії, визначає трагікомізм образу.

І.Карпенко-Карий показує до чого може призвести людину ігнорування здорової народної моралі і одночасно утверджує високі етичні норми образами людей, які не цураються землі, праці на ній, свого походження, національних звичаїв і традицій (Гервасій Гуляницький, його син Микола), які випромінюють нехитру народну мудрість (Омелько). Позиція автора зумовила типові узагальнення комедії, проникливий аналіз людських стосунків та характерів, соціальну детермінованість конфліктів і перипетій, вчинків і розв'язок. До речі, в "Мартині Борулі" проглядаються ситуації з "Ревізора", коли зібралися гості, а жених поїхав, з "Одруження Фігаро" - сама втеча жениха. Основою типізації характерів і обставин у цій п'єсі є загальнолюдський зміст таких категорій як честь, гідність, добро - з одного боку та підступність, пристосуванство, егоїзм, зло - з другого. Звідси і наявність трагікомічних елементів у творі.

Комедії "Сто тисяч" та "Хазяїн"

Наступним етапом у становленні соціально-психологічної комедії Івана Карпенка-Карого стали "Сто тисяч" та "Хазяїн", у яких в динаміці подано єдиний психологічний тип людини, одержимої жадобою збагачення. Цей тип також давно відомий в літературі - Скупий лицар в Олександра Пушкіна, Плюшкін - у Миколи Гоголя, Гобсек - в Оноре де Бальзака. Якщо названі класики лише роблять припущення про те, що призвело їхніх героїв до певного психологічного стану, абсурдності дій, то Іван Тобілевич розкриває проблему детально.

Герасим Калитка і Терентій Пузир - це той же Боруля, що дошукується певної форми самозахисту власної гідності, тільки з тією різницею, що Мартин Боруля перебуває в полоні ілюзії дворянства паперового, а ті - ілюзії, пов'язаної з накопиченням матеріальних благ. В основу обох п'єс покладено подвійну конфліктну лінію.

Перший план драматичної дії в "Ста тисячах" - сюжетна лінія грошей ("Гроші" - первісна назва цієї п'єси), яка знаходить своє вираження: Калитку обдурено, він виявляє обман і зі словами "краще смерть, ніж така потеря" вішається, але Бонавентура Копач та домашні рятують його. Ця трагікомічна кінцівка й дає повне логічне закінчення інтризі.

Та все ж і в "Ста тисячах" і в "Хазяїні" основною є інша, прихована за зовнішньою, сюжетна лінія - показ морального звиродніння стяжателя. Образи Калитки і Пузиря - далеко не однозначні. Це люди праці, трудівники-трудоголіки, що як і сам автор знають: "без праці немає життя" (Т.3, С.340). Кожен з них по суті - нормальний чоловік, у котрого з дитинства сформовані естетичні почуття, зумовлені народним світоглядом. Тільки виражаються ці почуття по-різному. Наприклад, Герасим Калитка у п'єсі "Сто тисяч" розкриває свою ліричну натуру монологом про землю: "Ох, земелько, свята земелько - Божа ти донечко! Як радісно загрібати тебе до купи, в одні руки... Легко по своїй землі ходить. Глянеш оком навколо - усе твоє: там череда пасеться. там орють на пар, а тут зазеленіла вже пшениця і колосується жито...".

Більшість дослідників Івана Карпенка-Карого ( С. Єфремов, Я. Мамонтов, Л. Стеценко, Л. Дем'янівська та ін.) розглядають і образ Терентія Пузиря (п'єса "Хазяїн"), як безмежно жадібного до наживи мільйонера-землевласника. А якщо придивитися уважніше, то можна також розгледіти ліричну душу героя зі специфічним виявом поетичної удачі. перемагаючи гострий біль, коли йому залишилося жити не більше двох - трьох днів, з перекошеним від мук обличчям, він говорить: "одна овечка, з послідніх, біленька з курдючком - має поранений хвостик; друга - чорненький лоб - шкандибає не праву задню ніжку; нехай Карпо обдивиться, щоб часом не загинули - шкода худоби..." .

Чи не здається, що Іван Тобілевич сценою огляду овечок хотів показати - Пузир, між іншим, тонка лірична натура, здатна бачити у буденному прекрасне, дуже любить пісні, музику, а всі інші риси характеру є домінуючими і переважають у всіх його вчинках лише через обставини, зумовлені життям?

П'єса "Паливода XVIII століття"

І. Карпенко-Карий завжди був сміливим експериментатором драматичних форм, в тому числі й у галузі комедіографії.

Так п'єса "Паливода XVIII століття", яку дослідники трактують як повернення до романтично-побутового театру, насправді ж є чуйною стилізацією форм і мотивів народного театру. Драматург не боїться буквально зупинити фабульний розвиток дії, щоб розіграти невеличкий анекдот. Ця комедія - своєрідний "монтаж атракціонів", до якого мистецтво дійде у 20-ті роки XX століття через Ейзенштейна, Мейєрхольда і Брехта.

Тут же І.Карпенко-Карий вдається до дивовижного на ті часи в українській драматургії прийому "театр у театрі", беручи за вихідний поштовх для власної творчої фантазії діалог з "Приборкання непокірної" Шекспіра, з п'яним лудильником Пройдом, якого збудивши, жартома оголосили лордом. Цей драматичний хід пов'язаний з бароковим світосприйманням (недарма в назві - звучить XVIII ст.). У цьому безліч іронії і концентрованої ілюзії. Ця гра з життям і в життя є універсальною моделлю людської поведінки, а уява про життя, як про сон і про сон, як життя проростає через епоху Відродження аж у Середньовіччя. Таким чином родовід "Паливоди..." корінням сягає Кальдерона, Корнеля, Маріво, а далі йде до Піранделло, Жене і "Фараонів" О. Коломійця.

Комедія "Чумаки"

Своєрідним калейдоскопам інтермедійних сюжетів стала комедія "Чумаки", цементуючим початком якої став образ Віталія - "премудрого Соломона", як його називають односельці. Він з'ясовує для себе сутність своїх земляків. Для цього І. Тобілевич в п'єсі подає типи простих селян. І ми зробимо висновок, що автор не любить найбідніших бідняків - люмпенів. Не любить за їхню темність й відсутність людської гідності, за лінощі й жорстокість, непередбачливість і полохливість, жадібність і нечуйність - за відсутність елементарних чеснот.

В останньому акті "Чумаків" Віталій, випробовуючи односельців, прикинувся пограбованим і розореним. Він просить у братів і сестер во Христі відстрочки повернення їм грошей, вкладених у чумачку. Ті ж чинять розправу. Розлючений, осатанілий натовп готовий роздерти його на шматки. Тоді Віталій знімає з себе черес, наповнений грішми, і дражнить ним земляків, як зграю скажених собак.

Усього І. Карпенко-Карий написав 18 п'єс:

Екранізовані

Автор багатьох п'єс, які було екранізовано:

Значення для України

Іван Франко писав про Івана Карпенка-Карого:

Чим він був для України, для розвою її громадського та духовного життя, се відчуває кожний, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се розуміє кожний, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література.

На честь Івана Тобілевича названо Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого.

Падалка Н. Іван Карпович Тобілевич (Карпенко-Карий): лекція для студентів-заочників фак. мови і літ. пед. і вчит. ін-тів / Н. Падалка ; Упр. вищ. шк. М-ва освіти УРСР, Наук.-метод. каб. заоч. педосвіти. - Київ: Рад. школа, 1948. - 30 с.

Іван Карпенко-Карий (Іван Тобілевич) (1845-1906): Київ, 1987 (НБУ ім. Ярослава Мудрого). // Історія української літератури XIX століття: у 3 кн. / за ред. М. Т. Яценка, 1995-1997. - Кн. 3 : Либідь.

Іван Карпенко-Карий (Іван Тобілевич) (1845-1907): Київ, 1987. // Історія української літератури: у 2 т., 1987. - Т. 1 : Наук. думка.

Рильський, М. Т. Гордість української драматургії: Київ, 1980 (НБУ ім. Ярослава Мудрого). // Статті про літературу / упоряд. Б. Рильського, Г. Колесника, 1980. - С. 242-246 ; вступ. ст. Л. Новиченка: Дніпро.

Єфремов, Сергій. Іван Тобілевич: біогр.-літ. нарис / Сергій Єфремов: Київ, 1910. // Драми і комедії, 1910. - Т. 1. - Вид. 2-ге: Київ.

Кміт, Ю. Карпенко-Карий (Іван Тобилевич) / Ю. Кміт // Літературно-науковий вістник. - 1900. - Річник 3, т. 11. - С. 1-22.

Мороз Л. З. Карпенко-Карий Іван // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. : І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : [б. в.], 2012. - Т. 12 : Кал - Киї. - 711 с. - ISBN 978-966-02-6472-4.

Шепель Л. Ф. Карпенко-Карий // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2007. - Т. 4 : Ка - Ком. - С. 126. - 528 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0692-8.

Смерть Івана Карповича Тобілевича (Карпенка-Карого): некролог / Рада: газета. - 1907. - № 200. - 4 вересня. - С. 2.

Пам'яті Івана Карповича Тобилевича: некролог / Рада: газета. - 1907. - № 201. - 5 вересня. - С. 1.

Література

Іван Карпенко-Карий. Історія української літератури: У 2 т. - Т. 1. - К., 1987.

Галабутська Г. Життєві і творчі обрії Карпенка-Карого // Дивослово. - 1995. - № 12.

Карпенко-Карий Іван. Твори в 3-х томах. - К. : Державне вид-во художньої літератури, 1960-1961.

Мороз Л. Іван Карпенко-Карий. Історія української літератури: XIX ст. Кн. 3. - К., 1997.

Гордість української драматургії: Про творчість Карпенка-Карого // Статті про літературу / М. Т. Рильський. - К., 1980.

Наукові записки КДПУ ім. В. Винниченка. Випуск XXVII. Серія: філологічні науки (літературознавство). - Кіровоград: РВЦ КДПУ ім. В. Винниченка, 2000. - 380 с. - С. 52-61.

Іван Карпенко-Карий. Вибрані п'єси // Шкільна бібліотека. - К. : Дніпро, 1970.

Новиков А. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст. : монографія / Анатолій Олександрович Новиков. - Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. - 412 с.

Смоленчук М. К. Хутір Надія: держ. заповідник, садиба-музей І. К. Карпенка-Карого (Тобілевича): нарис / М. Смоленчук. - Дніпропетровськ: Промінь, 1967. - 21 с. : 6 л. іл.

Тобілевич С. В. Життя Івана Тобілевича (Карпенка-Карого) / С. В. Тобілевич. - Київ: Мистецтво, 1945. - 283 с.

Піскун Ів. Драматургія Тобілевича / Ів. Піскун. - Київ: Центр. дім нар. творчості УРСР, 1941. - 41 с.

Тобілевич І. Драми і комедії. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; з портр. авт. й передм. С. Єфремова. - Київ: ВІК, 1910. - 352 с.

Карпенко-Карий І. К. Вибрані твори / І. Карпенко-Карий (Тобілевич) - Київ: Держ. літ. вид-во, 1936. - 559 с.

Збірник драматичних творів Івана Карпенка-Карого. - Херсон: Тип. М. К. Аспера, 1886. - 140 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 232 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 2 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 226 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 3 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1929. - 258 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 4 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Київ ; Харків: Держ. вид-во України, 1929. - 213 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 5 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова ; прим. П. Тиховського. - Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1930. - 202 с.

Тобілевич І. Твори. Т. 6 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; ред. Я. Мамонтова. - Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1929. - 289 с.

Тобілевич І. Драми і комедії. Т. 1 / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий) ; з портр. авт. й передм. С. Єфремова. - Київ: ВІК, 1910. - 352 с.

Тобилевич И. Драмы и комедии. Т. 3 / Иван Тобилевич (Карпенко-Карый). - Одесса: Тип. Акционер. Юж.-Рус. о-ва Печат. Дела, 1903. - 434 с.

Тобилевич И. Драмы и комедии. Т. 5 / Иван Тобилевич (Карпенко-Карый). - Полтава: Тип. Г. И. Маркевича, 1905. - 450 с.

Карпенко-Карий І. К. Вибрані твори / І. Карпенко-Карий (Тобілевич). - Київ: Держлітвидав, 1937. - 291 с. - (Шкільна бібліотека).

Тобілевич І. К. Драматичні твори / І. К. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Рад. школа, 1949. - 240 с., 1 портр. : іл. - (Шкільна бібліотека класиків).

Тобілевич І. Бурлака: драма на 5 дій / І. К. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1949. - 62 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич Ів. Сава Чалий: трагедія на 5 дій / Ів. Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ ; Ляйпціг: Укр. накладня, 19-?. - 103 с. - (Загальна бібліотека ; № 214-215).

Тобілевич І. Бондарівна: драма на 4 дії й 5 одмін / Іван Тобілевич. - Вінніпеґ: Накладом і друком вид спілки, 1925. - 70 с.

Тобілевич І. Безталанна: драма на 5 дій / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1945. - 93 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич І. К. Чумаки: комедія на 4 дії / І. К. Тобілевич. - Київ: Мистецтво, 1950. - 78 с. - (Бібліотека української драматургії).

Тобілевич І. К. Суєта: комедія в 4 дії / Іван Тобілевич (Карпенко-Карий). - Київ: Мистецтво, 1947. - 131 с. - (Бібліотека української драматургії).

Карпенко -Карий І. К. Драматичні твори / Вступ. ст., упоряд. і приміт. Р. Я. Пилипчука ; Ред. С. Д. Зубков. - Київ: Наукова думка,1989. - 608 с : портр. - (Б-ка укр. літ. Дожовт. укр. літ). ISBN 5-12-009281-0

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Карпенко-Карий - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Карпенко-Карий Тобілевич Ім'я при народженні Тобілевич Іван Карпович Псевдо Карпенко-Карий, Гнат Карий Народився 17 (29) вересня 1845 с.

# data[].attributes.headline
Майк Йогансен (130 рок

# data[].attributes.body
Майк Йогансен (130 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Майк Йогансен — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Микола Данилович Руден

# data[].attributes.body
Микола Данилович Руденко (105 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мико́ла Дани́лович Руде́нко ( 19 грудня 1920, с. Юр'ївка, Луганський повіт, Донецька губернія, нині Лутугинський район, Луганська область, Україна - 1 квітня 2004, Київ, Україна) - український письменник (автор науково-фантастичних, філософських та поетичних творів), поет, філософ, політичний та громадський діяч, правозахисник, політв'язень радянських концтаборів.

Засновник та голова Української Гельсінської Групи. Герой України (2000). Кавалер ордена Червоної Зірки, Вітчизняної війни за участь у німецько-радянській війні. Кавалер ордена "За заслуги" II ступеня, лауреат Національної премії імені Тараса Шевченка (1993).

Народився 19 грудня 1920 року в селищі Юр'ївка ( Луганський повіт, Донецька губернія, Українська СРР, тепер Лутугинського району, Луганської області, Україна) у родині шахтаря. Коли Миколі було шість років, його батько, Данило Руденко, загинув під час трагедії на шахті. Сім'я, в якій було троє дітей, вирішила господарювати на землі і вже через рік розжилася на коня, корову, пару волів. Усі тяжко працювали, але через рік усе довелося здати в колгосп, куди пішла працювати й мати Руденка. Через рік у 8 років хлопця спіткала іще одна біда - під час дитячих баталій йому камінцем підбили ліве око, яке на довгий час осліпло. Дитинство Миколи Руденка пройшло під знаком "нового життя". Він запам'ятав і перші розкуркулення, і колгоспи, і Голодомор в Україні.

Постер проєкту "Пам'ять, що рятує: голоси правди"

Складати вірші почав у дитинстві, їх друкували піонерські газети, був переможцем конкурсу і стипендіатом Наркомпросу. У 1939 році вступив на філологічний факультет Київського університету імені Шевченка. Провчитися довелося всього два місяці - наближалася війна, і всіх першокурсників мобілізували. Він приховав свою сліпоту на ліве око й домігся мобілізації, потрапив до кавалерійського полку й навіть узяв участь у парадах на Червоній площі перед Сталіним. Учасник радянсько-німецької війни, під час якої був важко поранений. 4 жовтня 1941 року в перших же боях під Ленінградом Руденко був тяжко поранений розривною кулею в поперек. Куля роздробила йому кістки тазу та хребта. Лікарі навіть не сподівалися, що він зможе ходити. Вижив у блокадному Ленінграді, потім був політруком прифронтового госпіталю. З війни повернувся з орденами Червоної зірки, Вітчизняної війни І ступеня та шістьма медалями. Ходити він міг, проте не міг висидіти лекцію, демобілізувавшись у 1946 р. Руденко в університет не повернувся.

Після виходу збірки віршів "З походу" (1947) прийнятий до Спілки письменників України. Працював відповідальним секретарем видавництва "Радянський письменник", редактором журналу "Дніпро" (в 1948-1950 роках), секретарем парткому СПУ. Був секретарем парторганізації СПУ, однак входить у гострий конфлікт із тодішнім головою Спілки Олександром Корнійчуком, ставши на захист репресованої Зінаїди Тулуб. 1949 року під час сталінської кампанії проти "космополітів" відмовився негативно характеризувати єврейських письменників, яких вимагали виключити з СПУ. З 1950 року Руденко іде з усяких посад, добровільно позбувшись таким чином усіх привілеїв радянського істеблішменту. Певне прозріння прийшло після ХХ з'їзду КПРС та розвінчання культу особи Сталіна.

1970-ті роки - активно залучився до захисту прав людини, у тому числі національних. Підтримує стосунки з московськими дисидентами, в першу чергу з Андрієм Сахаровим. Член Радянського відділення "Міжнародної амністії". Руденко починає по-новому штудіювати "Капітал" Маркса і приходить до висновку, що його теорія додаткової вартості хибна, бо ця сама додаткова вартість створюється не надексплуатацією робітника, а сонячною енергією (через фотосинтез), поєднаною з працею селянина і його худоби на землі. Своє бачення цієї проблеми Руденко виклав у філософських працях "Економічні монологи" та "Енергія прогресу", а згодом у романі "Формула Сонця". Руденко пише лист Хрущову, критикуючи партійну систему, виступає на відкритих зборах.

1974 - виключений з КПРС за критику марксизму та правозахисну діяльність. Щоб прожити, він змушений продати машину, дачу і влаштуватися нічним сторожем.

1975 - виключений з СПУ.

18 квітня 1975 - вперше заарештований за "антирадянську пропаганду", але ще під час слідства з нагоди тридцятої річниці перемоги в німецько-радянській війні амністований як учасник війни. 55-літній Руденко дивом врятувався від запроторення в " психіатричку ".

Був одним із трьох першозасновників і першим головою Української Гельсінської Групи. Після консультацій з Петро Григоренком, Оксаною Мешко, Олесем Бердником, Левком Лук'яненком, Іваном Кандибою, Олексієм Тихим, Миколою Матусевичем, Мирославом Мариновичем, Ніною Строкатою 9 листопада 1976 р. М. Руденко провів на квартирі А. Д. Сахарова в Москві пресконференцію для іноземних журналістів, де оголосив про створення УГС. Того ж вечора квартира Руденка на другому поверсі в Пущі-Водиці під Києвом була закидана цеглою.

23-24 грудня 1976 в Руденка був проведений обшук, під час якого "знайшли" підкинуті 39 доларів США. Вирок - 7 років таборів суворого режиму та 5 років заслання. Публіцистичні статті, художні твори, усні висловлювання Руденка кваліфікувалися як наклепницькі, з книгарень та бібліотек вилучили усі книги.

5 лютого 1977 р. - заарештований у Києві й етапований СІЗО до Донецька, де було порушено справу проти нього і Олексія Тихого. Суд відбувся 23 червня - 1 липня 1977 р. відбувся суд "ленінській кімнаті" контори "Змішторгу" в м. Дружківка Донецької області. На судовому процесі тоді був особисто Левко Лук'яненко, який встав на сторону письменника. Руденка засудили до 7 років таборів суворого режиму і 5 років заслання за так звану "антирадянську агітацію і пропаганду". Твори, публіцистичні статті, художні твори, усні висловлювання Руденка були кваліфіковані як "наклеп на радянську владу". Рішенням Головліту (1978) всі його твори були вилучені з продажу та з бібліотек СРСР. Суд обмежився тільки констатацією цього. Наприклад, з приводу "Енерґії проґресу" у вироці сказано, що праця "має ворожий характер, у ній наведені вигадки, які паплюжать радянський державний і суспільний лад". У ній Руденко "робить спробу зганьбити революційні завоювання радянського народу і його авангарду - комуністів". "У своїх художніх творах Руденко, виходячи з ворожих націоналістичних позицій, вустами виведених ним персонажів зводить наклепницькі вигадки на радянський державний і суспільний лад". Нема у вироці й доказів, що М.Руденко ставив за мету підірвати радянський лад.

У 1978 році спеціальним розпорядженням Головліту УРСР були вилучені з обігу (бібліотек і торгівлі) всі твори Миколи Руденко - усього 17 назв. Микола Руденко відбував покарання в таборі ЖХ-385/19 (село Лєсноє) і ЖХ-385/3 (село Барашево, Мордовія). Спочатку як інваліда війни 2-ї групи Миколу Руденка не залучали до тяжкої фізичної праці. Але після того, як він на побаченні передав на волю через дружину Раїсу свої вірші, його у вересні 1981 р. етапували у ВС-389/36, що в селі Кучино Чусовського району Пермської області.

1978 рік - Раїса Руденко 5 травня провела демонстрацію біля бібліотеки ім. Леніна у Москві, тримаючи в руках гасло: "Звільніть мого чоловіка, інваліда війни Миколу Руденка!". За активну діяльність в УГГ і захист Раїса вона була заарештована 15 жовтня 1981 і засуджена за ст. 62 ч. 1 КК УРСР на 5 років таборів суворого режиму. Утримували її в жіночій зоні ЖХ-385/3 в сел. Барашево в Мордовії.

За участь у страйках в'язнів, зривання нашивок з прізвищем, відмову від роботи Руденко часто кидали ШІЗО і ПКТ. Начальник табору сказав: "Ви втратили право називатися інвалідом війни 2-ї групи". Змінивши групу інвалідності на 3-ю, адміністрація послала Руденка на тяжку роботу.

1984 рік - 5 травня Руденко відправлений етапом на заслання в с. Майма Горно-Алтайської автономної області, куди через три роки, після відбуття строку, привезли дружину Раїсу. Біля села Майма познайомився та став одним з натхнеників для іншого українського поета і десидента Богдана Скробута з яким вони годинами розмовляли про Україну її культуру та боротьбу за незалежність. Микола Руденко був звільнений з дружиною із заслання у грудні 1987 р., але виявилося, що повертатися нікуди: київську квартиру після арешту дружини влада конфіскувала.

У кінці 1987 - під тиском громадськості звільнений. Емігрував за кордон разом з дружиною - спочатку до Німеччини, потім до США. Працював на радіостанціях "Свобода", "Голос Америки". Очолює зарубіжне представництво УГГ, потім Української Гельсінкської Спілки. 1988 року Філадельфійський освітньо-науковий центр визнав Руденка "Українцем року" - за непохитну стійкість в обороні національних прав українського народу і його культури.

Могила Миколи Руденка

1988 - позбавлений громадянства СРСР.

1990 року - обраний Дійсним членом Української Вільної Академії Наук (США). Лауреат літературної премії Українського фонду культури ім. В.Винниченка 1990 р.

7 вересня 1990 року повернувся в Україну. Відновлений у громадянстві, реабілітований. У 1991 осліп і на праве око, але через півроку йому відкрилося ліве, яке не бачило 63 роки.

1993 року за роман "Орлова балка" йому присуджено Державну премію України імені Тараса Шевченка в галузі літератури.

З 1997 р. - член Республіканської Християнської партії.

1998 року вийшли книги "Найбільше диво - життя. Спогади" та "Енергія прогресу. Нариси з фізичної економії".

Після повернення в Україну мешкав у Києві в будинку письменників "Роліті". Помер на 84-му році життя 1 квітня 2004 року. Похований разом з дружиною на Байковому кладовищі (ділянка № 49б, ).

Уперше виступив проти чинних порядків у 1949 р., коли під виглядом критики "космополітів" громили та нищили єврейських письменників. Щоб їх судити, від М.Руденка як секретаря парткому СПУ вимагали негативних характеристик, а він, чоловік м'який і доброзичливий, твердо відмовлявся давати їх, що, однак, на долі приречених не позначилося. Але М.Руденко з 1950 р. вже не займав ніяких посад, добровільно позбувшись, таким чином, усіх привілеїв радянського істеблішменту. "Довго я залишався дуже партійним, - сказав пізніше Микола Руденко в одному інтерв'ю. - Довго я залишався з глубокою вірою у велику справу комуністичної партії, був вірним сталінцем, багато написав присвячених вождю віршів, була навіть поема про Сталіна".

Страшним потрясінням стало для нього розвінчання на XX з'їзді КПРС "культу особи Сталіна". Прийшла думка, що справа не в самому Сталіні, якщо параноїк і садист міг стільки років очолювати партію і державу. Значить, учення, яке лягло в основу держави, в чомусь неправильне. Штудіювання "Капіталу" переконало М.Руденка у тому, що вчення К.Маркса помилкове в самій своїй основі - у розумінні теорії додаткової вартості. Вона створюється не надексплуатацією робітника, а сонячною енергією (фотосинтез), поєднаною з працею селянина і його худоби на землі. Своє бачення цієї проблеми Микола Руденко виклав у філософських працях "Економічні монологи", яка з'явилася в самвидаві у 1975 р. і "Енергія прогресу", у романі "Формула Сонця".

Автор поетичних і прозових творів "З походу" (1947), "Вітер в обличчя" (1955), "Остання шабля" (1959), "Орлова балка" (1970); фантастичних романів "Чарівний бумеранг" (1966), "Слідами космічної катастрофи" (1962); поеми "Хрест" (1976), книг "Найбільше диво - життя. Спогади" (1998), "Енергія прогресу. Нариси з фізичної економії" (1998). У своїх віршах Руденко часто згадує про єднання зі Всесвітом та про відкриття Бога у самому собі. Також у його житті були моменти просвітлення, коли йому наче нізвідки відкривалася істина.

1947 - З походу

1948 - Незбориме плем'я

1948 - Ленінградці

1949 - Поезії

1952 - Мужність

1952 - Світлі глибини

1954 - Переклик друзів

1956 - Поезії

1968 - Всесвіт у тобі

1970 - Сто світил

1971 - Оновлення

1978 - Прозріння

1980 - За ґратами

1988 - Хліб для Атен

1990 - Про бабу, діда, кума і сусіда

1991 - Поезії

1999 - Заграва над серцем

2003 - Пером із янгольського крила

1976 - Хрест

1977 - Я вільний

1971 - Народжений блискавкою

1984 - У череві дракона

1947 - Зорі в тумані

1962 - На дні морському

1974 - Енергія прогресу: Нариси з фізичної економії ( вперше опублікована у 1994 р.)

1975 - Економічні монологи

1988 - Шлях до хоасу

1996 - Альтернативна космологія

2000 - Гносис і сучасність (Архітектура Всесвіту)

1998 - Найбільше диво - життя

Меморіальна дошка Миколі Руденку на будинку Роліт у Києві

У 2017 р. щоденник Миколи Руденка, який дисидент вважав втраченим, знайшли в Ізраїлі. За словами його онуки Євгенії Руденко, фотоплівки з табірним щоденником зберігав ізраїльський дисидент Віктор Фульмахт (не пам'ятає, звідки саме у нього цей щоденник). "Він відразу сказав, що не хоче за це ніяких грошей, а просто щиро хоче віддати" - розповіла Євгенія.

Онука сподівається на відновлення табірного щоденника свого дідуся. Вона пригадала, що її дідусь багато розповідав про ці щоденники, проте вважав їх втраченими. "Він казав, що йому віддала радянська влада майже всі його рукописи і весь його архів, крім табірних щоденників. І він дуже переживав з цього приводу. Вважав, що це вже назавжди втрачено. На жаль, і помер з думкою про це. А забрали це на етапі, коли його відправляли з таборів у заслання, тобто коли він переїжджав з Мордовії на Алтай. Як я можу здогадуватися, у цьому архіві має бути кінець 70-х початок 80-х років і той час, коли він був у Мордовії".

До 90-ї річниці з дня народження Миколи Руденка пошта України в 2010 році випустила в обіг поштовий конверт

Зчіпка з трьох марок "Лицарі духу. Діячі українського правозахисного руху"

У Дніпрі ім'ям Миколи Руденка названо вулицю.

У 2011 році на батьківщині письменника, в смт Біле-1 (Лутугинський район), в гімназії, названій на його честь, відкрито "Літературно-краєзнавчий музей М. Руденка". Керівником його є Жильцова Ірина Миколаївна.

До 90-ї річниці з дня народження Миколи Руденка пошта України в 2010 році випустила в обіг поштовий конверт.

На будинку Роліт у Києві (вул. Богдана Хмельницького, 68), де деякий час проживав Микола Руденко, йому встановлена меморіальна дошка.

У листопаді 2020 року Укрпошта випустила зчіпку "Лицарі духу. Діячі українського правозахисного руху" з трьох марок "Михайло Горинь (1930-2013)", "Микола Руденко (1920-2004)", "Святослав Караванський (1920-2016)". Автор - Василь Василенко. Дата випуску - 20.11.2020. Тираж - 100 000 прим.

18 січня 2024 року Київська міська рада перейменувала бульвар Кольцова на бульвар Миколи Руденка.

За участь у радянсько-німецькій війні нагороджений орденами Червоної Зірки, Вітчизняної війни 1 ступеня, 6 бойовими медалями.

Шевченківська премія з літератури 1993 року за роман "Орлова балка".

29 листопада 1996 року нагороджений Орденом "За заслуги" III ступеня.

Указом Президента України Леонід Кучми від 19 грудня 2000 року за № 1347/2000 Руденку Миколі Даниловичу " за активне і послідовне відстоювання ідеї побудови незалежної Української держави, багаторічну плідну правозахисну і літературну діяльність" присвоєно звання Герой України з врученням ордена Держави.

Г. П. Герасимова. Руденко Микола Данилович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2012. - Т. 9 : Прил - С. - С. 348. - ISBN 978-966-00-1290-5.

Віктор Жадько. Некрополь на Байковій горі.-К.,2008.-С.199-200,284.

Віктор Жадько. У пам'яті Києва: некрополь столичних письменників.-К.,2007.-С.27,95,143,359.

Віктор Жадько. Український некрополь.-К.,2005.-С.280.

Віктор Жадько. Байковий некрополь.-К.,2004.-С.161-164.

Письменники української діаспори: Донбаський вимір / [упоряд. В. А. Просалова]. - Донецьк : Східний видавничий дім, 2010. - 336 с.

Бровко О. Жанрова своєрідність поезії М. Руденка // Вісник Луганського держ. пед. ун-ту ім. Т. Шевченка. - 2002. - № 3 . - С. 60-70.

Бровко О. Лірика Миколи Руденка / Олена Бровко. - Луганськ: Альма-матер, 2003. -172 с.

Бровко О. Особливості в'язничної поезії М. Руденка // Слобожанщина: літературний вимір. Зб. наук. пр. - Луганськ, 2003. - Вип. 1. - С. 175-184.

Василенко Р. Микола Руденко в Оттаві // Життя в гримі та без (шляхами діаспори): Мемуари, поезії, публіцистика. - К.: Рада, 1999. - С. 393-396.

Григоренко П. Микола Руденко - поет, філософ, борець: Передмова// Руденко М. Прозріння: Поезії. Поеми. - Балтимор-Торонто, 1978. - С. 7-32.

Качуровський І. Лірика Миколи Руденка // Променисті сильвети: лекції, доповіді, статті, есеї, розвідки. - К.: Вид. дім "Києво-Могилянська академія", 2008. - С. 606-615.

Кудрявцев М. Г. Хто винен? (Трагедія М. Руденка "На дні морському") // Слово і час. - 1991. - № 10. - С. 64-68.

Павлишин Марко. "Собор" Олеся Гончара та "Орлова Балка" Миколи Руденка: навколишнє середовище як тема й аргумент // Канон та іконостас: Літ. - критичні статті. - К.: Час, 1997. - С. 44-61.

Слабошпицький М. До рідного порога: Шляхи до істини М. Руденка // Донбасс. - 1993. - № 1-2. - С. 99-104.

Талалай Л. Пером із янгольського крила [Про творч. та життєвий шлях М.Руденка] // Київ. - 2002. - № 3. - С. 13

Талалай Л. Муза Миколи Руденка // Березіль. - 2003. - № 7-8. - С. 164-178.

Тарнавський О. Микола Руденко - Паскаль доби соцреалізму // Відоме й позавідоме. - К.: Час, 1999. - С. 241-259.

Шевчук Вал. Архітектура всесвіту за Миколою Руденком // Дніпро. - 2000. - № 11-12. - С. 81-85.

Шевчук Вал. Заповіти, на які чекає світ // Літературна Україна. - 2007. - 20 вересня. - С. 1, 3.

Swoboda Victor. The Evolution of Mykola Rudenko's Philosophy in His Poetry // Studia Ucrainica. - 1988. - № 4. - P. 76-84.

Постаті. Нариси про видатних людей Донбасу. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2011. - 216 с.

Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. - 516 с.

Михайлюта Олександр. Відкриття Миколи Руденка.- К.:Журналіст України,2010,- 256с.

Переклик друзів: вірші - К.: Радянський письменник, 1954. - 240 с.

Вітер в обличчя: роман - К.: Радянський письменник, 1955. - 440 с.

Вітер в обличчя : роман - К.: Держлітвидав України, 1957. - 449, [1] с. (передр. - 1959)

Остання шабля: роман - К.: Молодь, 1959 - 572, [2] с., 7 л. іл.

Последняя сабля: роман / авториз. пер. с укр. Ю.Копыта - М.: Молодая гвардия, 1960 - 496 с.(рос.)

Ветер в лицо: роман / пер. с укр. А. Островского, З. Островской - М.: Советский писатель, 1961 - 494 с.(рос.)

Біла акація: оповідання та нариси - К.: Рад.письм.,1962 - 207 с.

Остання шабля: роман / худ. В. Якубич / К.: Держлітвидав, 1963 - 583, [2] с., іл.

Вітер в обличчя: роман - К.: Дніпро, 1964 - с. 432

Чарівний бумеранг: космологічна феєрія. - К.: Молодь, 1966 - 273 с.

Остання шабля : роман / Микола Руденко / вст. ст. М.Федорчук - К.: Дніпро, 1967. - 541, [2] с. (Бібліотека української радянської прози)

Волшебный бумеранг: космическая феерия / Авториз. пер. с укр. З. Крахмальниковой - М.: Молодая гвардия, 1968. - 382 с. (Библиотека советской фантастики)(рос.)

Народжений блискавкою: повість-феєрія - К.: Веселка, 1971. - 216 с.

Прозріння: поезії і поеми - Балтимор-Торонто: Укр. вид-во Смолоскип ім. В. Симоненка, 1978 - 366 с.

На дні морському: п'єса, трагедія - Торонто-Балтимор: Смолоскип, 1981 - 74 с.

Орлова балка: роман / передм. І. Качуровського - Балтимор-Торонто: Смолоскип, 1982 - 454 с.

Про бабу, про діда, про кума і сусіда : сатиричні вірші /за заг. ред. Г. Половинка, Б. Слободянюка - Луганськ: Редакційно-видавничий відділ облуправління по пресі, 1990. - 121, [1] с.

Свободная душа превыше всех скорбей...: [Стихотворения] / Пер. с укр. Е. Данилова // Дружба народов, 1991, №5 - с.94-96(рос.)

Н. Муратов. [Об авторе] - с.94

"Прозренья срок настал..." - с.95

"Если бы все, что в душе наболело..." - с.95

"Ну зачем здесь столько железа..." - с.95-96

Хлеб тридцать третьего - с.96

Поезії / вст. ст. М. Слабошпицького - К.: Дніпро, 1991 - 413 с.

Ковчег Всесвіту: футурол. роман. для серед. шк. віку / худ. Набока О.; [Ред.: Гуцало Л. та ін.] - К.: Веселка, 1995 - 205, [1] с. (сер. Пригоди. Фантастика)

Хрест: поема: укр. і англ. мовами. - К.: Смолоскип, 1996. - 61 с.

Найбільше диво - життя : спогади - Київ-Едмонтон-Торонто: Канад. інст-т укр. студій, Таксон, 1998. - 558 с.: іл., [9] арк. фотоіл.

Eнеpгiя пpогpесу : наpиси з фiз. економії - К.: Молодь, 1998. - 527 с.

Заграва над серцем: Із недрук. поезій [Ред. В.Коломієць]. - К.: Укр. письменник, 1999. - 154, [1] с.: портр. (б-ка Сучасна українська література)

Гносис і сучасність (Архітектура Всесвіту) - Тернопіль: Джура, 2001 [Ред. та упоряд. Я.Гевко] - Тернопіль: Джура, 2001. - 247 с.

Орлова балка: роман - К.: Молодь, 2002 - 352 с.

Син Сонця - Фаетон: науково-фантастич. роман. - Тернопіль: Джура, 2002 - 340 с.

Вибране. Вірші та поеми (1936-2002) / Упоряд., передм., післям. Л. Талалая - К.: Дніпро, 2004 - 796, [1] с. : портр. - (Бібліотека Шевченківського комітету). ISBN 966-578-165-0

Енергія прогресу - Тернопіль: Джура, 2005 - 412 с.

У череві дракона: роман / упоряд. Р. Руденко, М. Луків - К.: Дніпро, 2007 - 581, [1] с..

Енергія прогресу: [ґнозис і сучасність: метафіз. поема, публіцистика, поема] - К.: Журналіст України, 2008. - 715 с.

Фаетон: наук.-фантаст. роман - К.: Ярославів Вал, 2009. - 237, [2] с.

Энергия прогресса: очерки по физической экономии / Пер. с укр. - К.: Михайлюта А., 2010. - 544 с.(рос.)

Найбільше диво - життя: спогади / укл. Р. Руденко; вст. ст. Є. Сверстюка - К.: Смолоскип : КЛІО, 2013. - 695 с. : іл., [8] арк. фотоіл. ISBN 978-617-7023-07-3

Енерґія прогресу: вибр. праці з економії, філософії і космології - К.: Кліо, 2015 - 680 с. ISBN 9786177023387

Найбільше диво - життя: спогади / упорядн. Р. Руденко; вст. ст. Є. Сверстюка - К.: Кліо, 2020 - 696 с. ISBN 978-617-7023-92-9

# data[].attributes.attachment_link.title
Руденко Микола Данилович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мико́ла Дани́лович Руде́нко ( 19 грудня 1920, с. Юр'ївка, Луганський повіт, Донецька губернія, нині Лутугинський район, Луганська область, Україна - 1 квітня 2004, Київ, Україна) - український письменник (автор науково-фантастичних, філософських та поетичних творів), поет, філософ, політичний та громадський діяч, правозахисник, політв'язень радянських концтаборів. Засновник та голова Української Гельсінської Групи.

# data[].attributes.headline
Михайло Петрович Стари

# data[].attributes.body
Михайло Петрович Старицький (185 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Миха́йло Петро́вич Стари́цький (, Кліщинці - 14 (27) квітня 1904, Київ) - український письменник ( поет, драматург, прозаїк), театральний і культурний діяч. Один з корифеїв українського побутового театру.

Батько української письменниці Людмили Старицької-Черняхівської.

Михайло Старицький народився 2 (14) листопада 1839 р. в селі Кліщинці Золотоніського повіту Полтавської губернії (тепер Черкаської області). Походив зі шляхетського роду. Батько, Петро Іванович, відставний ротмістр, помер, коли хлопцеві було вісім років. 1852 р. померла і мати - Анастасія Захарівна. Вона походила з родини Лисенків. Залишившись сиротою, Михайло виховувався у родині свого двоюрідного дядька - Віталія Романовича Лисенка, батька композитора Миколи Лисенка.

1858 р. Михайло Старицький разом з Миколою Лисенком вступає до Харківського університету, а 1860 р. родина Лисенків переїздить до Києва, і Михайло разом із Миколою перевелися на фізико-математичний факультет до Київського університету. Навчаючись там, обидва стали членами Київської (Старої) громади, яка була об'єднана ідеєю любові до української літератури, мови, музики, історії. Разом з друзями Михайлом Драгомановим, Петром Косачем відкрили власним коштом недільні школи та бібліотеки, працювали у них.

У 1861 р. Старицький та Лисенко провели новорічні свята на Полтавщині у свого товариша, автора гімну України Павла Чубинського. Пішки мандрували Україною, збирали фольклор. Коли в травні 1861 р. було перепоховання Т. Шевченка, київські студенти Михайло Драгоманов, Петро Косач, Тадей Рильський, Микола Лисенко та Михайло Старицький упряглися в траурний віз і Ланцюговим мостом, а потім Дніпровською набережною доправили його до церкви Різдва на Подолі. Того ж року, повертається до рідного села, щоб вступити у володіння батьківською спадщиною.

У 1862 р. одружився із молодшою на 9 років рідною сестрою троюрідного брата Миколи Лисенка Софією Віталіївною. Молодих обвінчав батюшка в сусідньому селі, додавши два роки Софії й один рік Михайлові.

5 (17) грудня 1872 р. в приміщенні початкової школи сестер Марії та Софії Ліндфорс (на вул. Фундуклеївська, 21) відбулася перша вистава українського музичного театру в Києві - "Чорноморці", автором якої був Микола Лисенко, а постановник опери - Михайло Старицький.

1878 р. під тиском імперської влади Старицький припиняє активну громадську діяльність і деякий час, імовірно, мешкає у своєму родовому маєтку. Його перебування в цей період за кордоном, про що йдеться у деяких розвідках, практично нічим не підтверджується. До діяльного суспільного життя письменник повертається 1880 р. У 1883 та 1884 рр. митець видавав український альманах "Рада" (вийшло два випуски).

У серпні 1883 року Михайлу Старицькому було запропоновано очолити першу національну професійну трупу, більш відому як Театр корифеїв. Згаданий колектив у жовтні 1882 року створив у Єлисаветграді Марко Кропивницький, який і надалі продовжував виконувати в ньому обов'язки режисера. Старицького запросили до театру передусім як мецената, і він повністю виконав свою шляхетну місію. Драматург, як відомо, продав свій маєток у Карлівці та майже всі виручені кошти потратив на потреби трупи. Актори трупи Старицького отримували гонорари більші, ніж на імператорській сцені, мали найкращі декорації та костюми. Театр Старицького гастролював по всій Росії з величезним успіхом.

1885 р. через низку причин Старицький залишив трупу корифеїв і заснував нову з молодих акторів.

В 1895 р. митець залишив театральну діяльність і цілком віддався літературній творчості.

1948 р. на могилі був залізний (простий, трубчастий) хрест, пофарбований у блакитний колір і на ньому була табличка жовто-блакитного кольору з написом "Нехай Україна у щасті буя, у тім нагорода і втіха моя" із поеми "Морітурі".

Перші твори Старицького були надруковані 1865 року. Старицький був справжнім учителем молодих українських письменників і відіграв велику роль в організації літературного і громадського життя 1890-х рр.

Поезія та переклади

Поетичну творчість Старицький розпочав перекладами з Олександра Пушкіна, Михайла Лермонтова, Миколи Некрасова, Генріха Гейне, Джорджа Байрона, Адама Міцкевича, сербських пісень та ін.

Одночасно писав оригінальні поезії, друкуючи їх у галицьких періодичних виданнях. У Києві були надруковані казки Ганса Крістіана Андерсена в його перекладі (псевдонім М. Стариченко) ( 1873), "Сербські народні думи і пісні" ( 1876), збірка поезій "З давнього зшитку. Пісні і думи" (1881 - 1883) та інші.

Основне місце в оригінальній поетичній спадщині Старицького посідає його громадянська лірика з виразними соціальними ("Швачка"), патріотичними ("До України", "До молоді") мотивами, з оспівуванням героїчного минулого ("Морітурі") чи протестом проти царизму ("До Шевченка"). Окрема частина поетичної творчості письменника - його інтимна лірика ("Монологи про кохання"). Деякі ліричні поезії Старицького стали народними піснями ( "Ніч яка, Господи, місячна, зоряна", "Ох і де ти, зіронько та вечірняя", "Туман хвилями лягає").

Драматургія

Великий внесок зробив Старицький в українську драматургію. Почавши з інсценізацій прозових творів та переробок малосценічних п'єс, Старицький написав багато оригінальних драматичних творів, найсильніші з них соціальні драми: "Не судилось" ( 1881), "У темряві" ( 1893), "Талан" ( 1893).

Значну популярність здобула драма "Ой, не ходи, Грицю, та й на вечорниці" ( 1890).

В історії української драматургії Старицький відзначається як видатний майстер гострих драматичних ситуацій і сильних характерів.

В останні роки свого життя, попри хворобу, Старицький написав історичний роман "Оборона Буші" ( 1894), романи "Перед бурею" ( 1897), "Молодість Мазепи" ( 1898), "Розбійник Кармелюк" ( 1903) та інші російською мовою.

"Розбійник Кармелюк" вперше опубліковано в газеті "Московский листок", окремою книгою цей роман вийшов у Москві 1908 року. Українською мовою роман виходив у Львові ( 1909- 1910) та у Чернівцях ( 1927). У 1927- 1928 р.р. під назвою "Кармелюк" роман вийшов у Києві за редакцією Л. М. Старицької. У 1957 та у 1959 роках роман з незначними скороченнями видавало видавництво ЦК ЛКСМУ "Молодь". 1965 р. цей роман випустило видавництво "Дніпро" російською мовою під назвою "Разбойник Кармелюк", а 1971 року - українською мовою під назвою "Кармелюк".

Дочки - Людмила ( 1868- 1941), Оксана ( 1875- 1942) і Марія ( 1865- 1930) - також були видатними діячами української культури. Син Юрій (пом. 1936) був юристом, ще одна дочка Ольга померла одинадцятилітньою.

Вшанування пам'яті

У Києві з 2002 року працює музей Михайла Старицького, де драматург мешкав з родиною три останні роки життя. Вулиці, названі ім'ям Михайла Старицького, існують в багатьох містах України.

Бібліографія

П'єси українською мовою

Михайло Старицький - Тарас Бульба (1893 - 1ша ред. на 5 дій (заборонена цензурою), 1897 - 2га ред. на 7 дій (дозволена цензурою)) - 1ша редакція на 5 дій 1893 року була заборонена цензурою й не була поставлена, а 2га ред. на 7 дій 1897 року була дозволена цензурою й була поставлена в українському театрі. П'єса вперше надрукована у Москві у 1910 році вже після смерті автора у виданні М.П. Старицький Драматичні товри Т. III й згодом передрукована у Києві з цього московського видання у 1965 та 1984 роках у 8-томнику Старицького

Видання українською мовою

Твори: в 8 т. - К. : Держлітвидав УРСР, 1963-1965.

Твори: в 6 т. - К. : Дніпро, 1989-1990.

Твори: у 2 т. - К. : Дніпро, 1984..

Вибрані твори:- К.,"Дніпро",1967, 496 с., тир.65000.

Вибрані твори. - К. : Дніпро, 1971. - 466 с.

Старицький М. П. Вибрані твори / М. П. Старицький ; вступ. ст., прим. і ред. П. Руліна. - Харків ; Київ: Літ. і мистецтво, 1931. - LIV, 185 2 с. - (Літературна бібліотека) (Українське письменство).

За двома зайцями - К. : Молодь, 1996. - 94 с.

Кармелюк. - К. : Дніпро, 1971. - 708 с.

Не судилось (Панське болото). - К. : Мистецтво, 1954. - 132 с.

Не судилося. - К. : Школа, 2009. - 301 с. - ISBN 978-966-333-815-0.

Облога Буші. - К. : Школа, 2009. - 206 с. - ISBN 978-966-339-797-9.

Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці. - К.: Держлітвидав УРСР, 1959. - 107 с.

Останні орли. - Хмельницький: Поділля, 1996. - 670 с. - ISBN 966-7158-00-4.

П'єси. - К. : Мистецтво, 1984. - 308 с.

Поетичні твори, драматичні твори. - К. : Наук, думка, 1987. - 572 с.

Руїна. - X. : Факт, 2008. - 621 с. - ISBN 978-966-637-631-5.

Руїна ; Облога Буші. - К. : Центр духов, культури, 1996. - 277 с. - ISBN 5-7707-6287-1.

Хрест життя. - К. : Держлітвидав УРСР, 1958. - 168 с.

Старицький, М. Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка: (комедія зі співами на 1 дію: (із старої події) / М. Старицький. - Львів: Вид. "Русалки", 1928. - 20 с. - (Театральна бібліотека).

Старицький М. П. Розбійник Кармелюк: пер. з рос. Т. 3 / Михайло П. Старицький ; іл. артиста-маляра П. Видинівського. - Чернівці: Книгарня й папірня Ю. Гливка і Сп. - 208 с.

Старицький М. Зимовий вечір: драм. етюд у 2 одслонах / М. Старицький. - Київ: Мистецтво, 1946. - 52 с. - (Бібліотека художньої самодіяльності).

Старицький М. П. Поезії М. П. Старицького, 1861-1904. - У Київі: З друк. С. А. Борисова, 1908. - IV, 471, V с., 3 арк. портр.

Старицький М. За двома зайцями: комедія на 4 дії / М. Старицький. - Київ: Мистецтво, 1945. - 128 с. - (Бібліотека української драматургії).

Старицький М. П. Розбійник Кармелюк: іст. роман: пер. з рос. Т. 1 / Михайло П. Старицький. - Чернівці: Книгарня й папірня Ю. Гливка і Сп., 19-?. - 168 с., 5 арк. іл.

Старицький М. П. Розбійник Кармелюк: іст. роман: пер. з рос. Т. 2 / Михайло П. Старицький. - Чернівці: Книгарня й папірня Ю. Гливка і Сп., 19-?. - 176 с., 5 арк. іл.

Старицький М. П. Розбійник Кармелюк: іст. роман: пер. з рос. Т. 4 / Михайло П. Старицький. - Чернівці: Книгарня й папірня Ю. Гливка і Сп., 19-?. - 195 с., 5 арк. іл.

Видання російською мовою

Буря. - К. : Молодь, 1961. - 504 с.

Кармелюк. - К. Молодь, 1959. - 807 с.

Крест жизни. - К. : Гослитиздат Украины, 1956.

Перед бурей. - К. Молодь, 1960. - 679 с.

Повести и рассказы. - К. : Дніпро, 1986. - 434 с.

Разбойник Кармелюк. - К. : Дніпро, 1988. - 686 с.- ISBN 5-308-00209-6.

Руина. - X. : Фолио, 2008. - 538 с. - ISBN 978-966-03-4248-4.

Стихи. - М. : Худож. лит., 1965. - 183 с.

У пристани. - К. : Молодь, 1962. - 676 с.

Пьесы. - Львів ; М. : Искусство, 1958. - 603 с.

Література

Енциклопедія "Черкащина". Упорядник Віктор Жадько. - К., 2010. - С. 814-815.

Жадько Віктор. Некрополь на Байковій горі. - К., 2008. - С. 72-74, 107-110, 120, 129, 266.

Жадько Віктор. У пам'яті Києва: столичний некрополь письменників. - К., 2007. - С. 2, 11, 47, 51, 122, 377.

Жадько Віктор. Український некрополь. - К., 2005. - С. 297.

Лазанська Т. І. Старицький Михайло Петрович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2012. - Т. 9 : Прил - С. - С. 811. - 944 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1290-5.

Енциклопедія українознавства / Наукове товариство імені Шевченка. - Париж, 1955-2003.

Франко І. М. П. Старицький, ЛНВ, кн. V - VII. - Л. 1902.

Пчилка О. М. П. Старицкий. Памяти товарища. "Киевская Старина", кн. V - VI - К., 1904.

Старицикий М. Зо мли минулого. Уривки спогадів, ж. "Нова Громада", кн. 8. - К., 1906.

Зеров М. Літературна позиція М. Старицького. ж. "Життя і Революція", кн. 6. - К., 1929.

Куриленко Й. М. П. Старицький. - К., 1960.

Сокирко Л. М. П. Старицький, ж. "Літературна критика", ч. 11 - 12. - К., 1940;

Скрипник І. Михайло Петрович Старицький. У кн. Матеріали до вивчення історії української літератури, т. III. - К., 1960;

Сокирко Л. М. П. Старицький. Критико-біографічний нарис. - К., 1960;

Комишанченко М. Михайло Старицький. - К., 1968.

Бібліографія у словнику "Українські письменники", т. III, 1963. - С. 169-192;

Разбойник Кармелюк. - К.: Дніпро, 1988. - С. 680-681.

Старицький М. Твори у шести томах. - К.: Дніпро, 1988. - т. 1 . - С. 6-11.

Новиков А. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст.: монографія / Анатолій Олександрович Новиков. - Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. - 412 с.

Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. - К.: Видавництво "Фенікс". 2016. - 288 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Старицький Михайло Петрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Миха́йло Петро́вич Стари́цький (, Кліщинці - 14 (27) квітня 1904, Київ) - український письменник ( поет, драматург, прозаїк), театральний і культурний діяч. Один з корифеїв українського побутового театру. Батько української письменниці Людмили Старицької-Черняхівської. Михайло Старицький народився 2 (14) листопада 1839 р. в селі Кліщинці Золотоніського повіту Полтавської губернії (тепер Черкаської області).

# data[].attributes.headline
Наталія Кобринська (17

# data[].attributes.body
Наталія Кобринська (170 років)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Кобринська Наталія Іванівна — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Осип Турянський (145 р

# data[].attributes.body
Осип Турянський (145 років)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
О́сип Васи́льович Туря́нський (псевдонім - Іван Думка; 22 лютого 1880 - 28 березня 1933) - український письменник і літературний критик, поліглот, учитель середніх шкіл Галичини.

Народився 22 лютого 1880 року в селі Оглядів (нині Радехівський район Львівської області) у родині тесляра. Був найстаршим серед 11 дітей. За допомогою сільського вчителя вступив до Львівської української гімназії. Матеріальне становище сім'ї було важким, тому Осип заробляв гроші репетиторством і навчався. Потім 1907 року закінчив філософський факультет Віденського університету. Там же захистив докторську дисертацію. Здобув науковий ступінь доктора філософії. Працював учителем середніх шкіл Галичини.

У літературі дебютував 1908 року новелами "Курка", "Ей, коб були мене вчили", "Де сонце?" в альманасі віденської "Січі".

З 1910 року викладав українську мову та літературу в Перемишлянській гімназії. Того ж року одружився з дочкою депутата Віденського парламенту о. Степана Онишкевича Стефанією. У них народився син Мирослав, який став чемпіоном з шахів у Львові, а з 50-х років ХХ ст. належав до шахових майстрів США.

Восени 1914 року був мобілізований в австрійську армію й відправлений на сербсько-австрійський фронт. У 1915 році потрапив до сербського полону. Перебував у таборі для інтернованих на італійському острові Ельба.

Пережите в сербському полоні відтворив у повісті-поемі "Поза межами болю" (1917). Цей твір, написаний у стилі експресіонізму, став видатним явищем української модерної літератури.

Після повернення з Італії до Австрії викладав право у Віденському університеті, потім працював у Галичині, займався видавничою та педагогічною діяльністю.

У 1922 письменник завершує роботу над памфлетом "Дума пралісу"

У 1923 році Осип Турянський повернувся додому і працював директором Яворівської, Дрогобицької української гімназії імені Івана Франка (1924-1925), Рогатинської гімназій, де викладав німецьку, французьку, латинську мови.

У цей час перекладає вірші Шандора Петефі, Ґенріха Гейне, Вільяма Шекспіра.

Підірване сербським полоном здоров'я швидко тануло, і 28 березня 1933 року у Львові письменник помер. Похований на Личаківському цвинтарі у Львові. Тільки через п'ятдесят років його ім'я та літературна праця були гідно пошановані.

Антивоєнна психологічна повість-поема часів Першої світової війни "Поза межами болю" (1917-1921) уперше була видана у Відні 1921 року у перекладі німецькою мовою, воднораз принесла Осипу Турянському світове визнання. До інших його творів належать повісті "Дума пралісу" (1922), "Син землі" (1933); збірка оповідань "Боротьба за великість", комедія "Раби" (1927); літературно-критичні нариси.

За мотивами повісті "Поза межами болю" 1989 року знято однойменний художній фільм (режисер - Ярослав Лупій).

# data[].attributes.attachment_link.title
Турянський Осип Васильович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
О́сип Васи́льович Туря́нський (псевдонім - Іван Думка; 22 лютого 1880 - 28 березня 1933) - український письменник і літературний критик, поліглот, учитель середніх шкіл Галичини. Народився 22 лютого 1880 року в селі Оглядів (нині Радехівський район Львівської області) у родині тесляра. Був найстаршим серед 11 дітей.

# data[].attributes.body
Світлана Талан (65 років)

# data[].attributes.body
Володимир Лис (75 років)

# data[].attributes.headline
Андрій Кокотюх

# data[].attributes.body
Андрій Кокотюха (55 років)

# data[].attributes.body
Оксана Забужко (65 років)

# data[].attributes.body
Юрій Андрухович (65 років)