# data[].attributes.attachment_link.title
Esborrany de la meua exposició (Nazaret 4ºESO C)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Page 1

En els segles anteriors a la Renaixença, la noblesa era la classe que havia abandonat la nostra llengua en favor del castellà, i ara serà l'alta burgesia. L'arribada de les idees romàntiques (1830) va comportar que es despertara un sentiment reivindicatiu, que provocà el sorgiment de moviments de recuperació d'algunes lengües minoritzades i de les senyes d'identitat cultural pròpia.

A partir del tercer decenni del segle XIX, trobem textos literaris que mostren la voluntat de recuperació dels usos cultes o formals de la llengua. La publicació en 1833 del poema "La Pàtria", de Bonaventura Carles Aribau, es pren com a inici de la Renaixença, data que coincideix amb la traducció dels principals autors romàntics europeus: Chateaubriand, Byron, Scott, Hugo, Dumas, Manzoni, Leopardi...

La Renaixença, a més de reivindicar la llengua formal i la literatura culta, afavorí el sentiment patriòtic i les senyes d'identitat col·lectiva, així la classe burgesa evolucionà envers posicions nacionalistes. El moviment de la Renaixença no es desenvolupà de manera uniforme en tots els territoris, sinó que s'estengué a poc a poc durant més de 60 anys, en 4 etapes: 1a etapa. A Catalunya, a partir de 1830 s'inicià la poesia romàntica en castellà o en català. 2a etapa. En 1859 es recuperaren a Barcelona els Jocs Forals, certamen literari d'origen medieval. 3a etapa. A partir de 1870, els Jocs Forals també es convocaren a València, i l'any 1878 es creà Lo Rat Penat, societat de defensa de la llengua. 4a etapa. A les Illes Balears, la Renaixença s'introduí cap a la fi del segle XIX i les primeries del XX.

La poesia fou el gènere més conreat durant la Renaixença. Cal tindre en compte que els Jocs Florals estimularen la creació poètica, que desenvolupava la temàtica patriòtica, religiosa i amorosa. En la poesia de tema patriòtic, d'acord amb l'esperit romàntic, hi ha una recuperació del passat medieval, de la història i dels personatges propis com a senyes d'identitat, i també una presència de descripcions de paisatges propis. La situació d'estàndard literari, privat d'un registre culte modern, i l'existència d'una llengua viva, farcida de castellanismes, dificultaven l'escriptura de novel·les i d'obres de teatre culte, ja que aquests gèneres haurien necessitat no només un estàndard normativitzat, sinó també una infraestructura cultural i legal que no existia: o hi havia públic alfabetitzat, ni canalscomercials, i legal que no existia. Els escriptors empraen un estàndard literari arcaïtzant, que prenia com a referent la llengua clàssica del segle XV, ja que la voluntat de correció els duia a evitar els barbarismes moderns. Així, es revifaren velles polèmiques sobre l'estàndard literari. Hi havia dos corrents: - Els cultismes, o poetes de guant, eren partidaris d'una llengua antiquada. - Els populistes, o poetes d'espardenya, partidaris de la llengua viva del poble, plena de vulgarismes i castellanismes.

Teodor Llorente Olivares (València, 1836-1911) estudià dret i filosofia i lletres; s'inicià en la literatura com a traductor al castellà d'autors europeus. Fou periodista, fundador i director del diari Las Provincias, i exercí de diputat i senador com a cap del partit conservador a València. Publicà els primers poemes en castellà en Versos de Juventud (1907). En 1857, impulsat pel mallorquí Marià Aguiló, Llorente es vinculà a la Renaixença i escrigué en valencià, en "llengua llemosina", poemes històrics, patriòtics, religiosos i amorosos, inspirats en la temàtica dels Jocs Florals, que foren recollits en Llibret de versos (1885). Fou coronat com a poeta a València en 1909. Escriguè poemes de tema rural, amb ambients populars idíl·lics i estampes costumistes, com ara "Vora el barranc dels Algadins" o "La barraca".

Constantí Llombart ès el pseudònim de Carmel Navarro i LLombart. Pertanyia a una família humil i prompte abandonà els estudis per treballar d'enquadernador en una editorial.  Publicà poesia des de ben jove. Fou un valencianista militant i activista republicà, i en 1878 fundà, juntament amb Teodor Llorente, Lo Rat Penat. Llombart escrigué i edità una gran varietat d'escrits; reedità el Diccionari valencià-castellà d'Escrig i diversos autors clàssics, i escriguè Los fills de la morta viva, on ressenyà les aportacions d'altres poetes de la Renaixença valenciana. També dirigií publicacions periòdiques culturals i satíriques.

Page 2

La narrativa es desenvolupà al llarg del XIX seguint els moviments estètics i ideològics que sorgiren, en un context històric de grans transformacions econòmiques i socials. Els escriptors eren hereus de la Revolució Francesa de 1789, en què triomfaren els valors burguesos (llibertat, igualtat, fraternitat), i de la revolució industrial, que consolidà en el poder econòmic de la burguesia i generà el proletariat. Es van succeir diferents corrents estètics: durant la primera meitat del segle predominen les idees romàntiques però, durant la segona meitat triomfaren el realisme i el naturalisme.

ROMANTICISME: defensà arreu d'Europa la llibertat dels individus i dels pobles. Aquest esperit produí a casa nostra el moviment de la Renaixença, que impulsà la recuperació de la literatura culta i la recuperació dels nostres escriptors clàssics medievals com a referents literaris, i també el tractament de temes històrics propis.

El REALISME i el NATURALISME: per contra, propugnaven la cerca de la veritat i l'objectivitat per sobre de les idees.

REALISME

NATURALISME

El gènere més conreat fou la poesia, atés que la narrativa necessitava un estàndar literari més modern i unitari, més pròxim a la llengua oral. A la primeria del segle XIX, la manca d'escriptors de novel·la, tant en la nostra llengua com en castellà, afavorí la lectura de traduccions d'autors europeus, entre els quals destaquen:

L' anglés WALTER SCOTT. La nostra narrativa romàntica de la Renaixença adoptà l'estil medievalitzant i conservador de WALTER SCOTT, que situava l'acció en moments històrics de crisi i que pretenia descriure l'època amb objectivitat a partir d'uns personatges ficticis com protagonistes.

Els francesos CHAUTEAUBRIAND, VICTOR HUGO, ALFRED de VIGNY, BALZAC, ZOLA O GEORGE SAND. Victor Hugo i de Vigny proclamaren la llibertat de l'escriptor en la interpretació de la història des de la pròpia subjectivitat, i buscaren d'extraure'n un ensenyament moral a partir de la recreació dels grans personatges històrics. Balzac, Zola, i George Sand representen el canvi al realisme.

CHAUTEAUBRIAND

VICTOR HUGO

ALFRED DE VIGNY

BALZAC

ZOLA

GEORGE SAND

L' alemany GOETHE, autor romàntic que conreà la poesia, el teatre i la novel·la filosòfica. La seua obra reflecteix molt bé la inquietud del seu temps davant una nova època.

Antoni de Bofarull fou un dels escriptors principals de la Renaixença, historiador i autor de poesia, novel·la i teatre, a més de coautor d'una gramàtica. Fundà el diari satíric El Hongo i publicà articles de crítica literària en diversos diaris, en els quals reivindicà el restabliment dels Jocs Florals. Fou director de l'Arxiu de la Conora d'Aragó, càrrec que el vinculà amb la documentació històrica i que explica  el caràcter històric de la seua obra. Amb la finalitat d'impulsar la narrativa, va escriure L'orfeneta de Menarques (1862), la primera novel·la romàntica en la nostra llengua, al voltant dels personatges històrics i els fets succeïts en el compromís de Casp (1412). Bofarull mateix explica en el pròleg les dificultats amb què es trobaven els novel·listes a causa de la manca d'un estàndard literari modern, d'un públic lector alfabetitzat i d'una indùstria editorial.

Narcís Oller alternà la professió d'advocat amb l'escriptura de novel·les, contes, quadres e costums, teatre i llibres de memòries. Inicià la seua carrera literària en castellà, però la relació amb escriptors de la Renaixença i amb els crítics Josep Yxart i Joan Sardà, introductors del naturalisme, portaren Narcís Oller a canviar de llengua. D'altra banda, el coneixement d´escriptors castellans com ara Galdós, Clarín, Emilia Pardo Bazán, i la lectura  del francés Émile  Zola, l'orientaren envers el realisme francés i les tècniques naturalistes. Narcís Oller busca la veritat en l´art, entesa com a reproducció de la realitat, perspectiva que el lliga a la realitat del seu temps i el seu entorn en els temes que tracta: la problemàtica que generà la construcció del ferrocarril, el caciquisme, l'ascens de la burgesia, la crisi econòmica, etc. Tot això, els seus personatges tenen rets lleugerament idealitzats tant els positius com els negatius; aquest esdevenen caricatures amb grans dosis de crítica social contra tares socials com ara l'avarícia, la calúmnia o els convencionalismes, des d´una òptica moralista i un sentiment d'arrel romàntica. La seua primera novel·la fou La papallona, obra en què hi ha elements realistes i naturalistes, i que li donà fama a Europa. En L´Escanyapobres desenvolupa el tema de la passió pels diners, que condueix el protagonista a una mort tràgica amb barreja del naturalisme i una intenció moral. Vilaniu descriu la decadència social, política i moral de la vida ciutadana. La febre d´or (1890-92) fou la novel·la més ambiciosa i extensa d´Oller, en què narra l´enriquiment d´una família humil, gràcies a la febre borsària. La bogeria és un estudi psicològic de la demència. Finalment, Pilar Prim, una novel·la psicològica amb tècniques modernistes, narra les dificultats d´una viuda a l´hora de refer la vida sentimental a causa dels prejudicis morals i sociales.

Page 3

EL TEATRE REGIONAL

El teatre valencià del segle XIX s'arrela en la tradició popular dels col-loquis del segle anterior, I es manté malgrat les disposicions legals en contra, com ara el decret de 1867 que prohibia en les obres teatrals l'ús de cap altra llen. gua que no fóra el castellà, fet que forçava els autors dramàtics a escriune textos més o menys bilingües. L'interés creixent pel teatre durant el segle XIX es relaciona amb la consoli- dació de les classes mitjanes urbanes i l'ascens de la burgesia, que es com- plaia de veure representats els seus problemes i les seues aspiracions en les obres de teatre. Una mostra d'aquest interés fou la inauguració en 1832 del Teatre Nou de València, que es transforma en Teatre Principal en 1854, més d'altres locals que s'hi dedicaren en diferents pobles i ciutats. Però cal tindre en compte que el teatre decimonònic no fou gens homogeni; mitjan segle XIX es podien distingir dues tendències teatrals: el teatre popular i el teatre culte.

El teatre popular defensava lrús de la llengua atal com es parlan, és a dir, recollia les expressions més vives i col·loquials, incloent-hi els vulgarismes Tels castellanismes, en els temes tractats era fidel a la descripció de la vida quotidiana, encara que també hi havia teatre religiós popular, com ara els miracles de sant Vicent Ferrer El gènere més representatiu del teatre popular fou el sainet; hi predominava el caràcter comic I burlesc de situacions domèstiques amb personatges tipics de les classes populars, I amb una temàtica preferentment amorosa, encara que algunes obres adoptaven una visió més critica amb els costums socials o les decisions politiques. Entre els autors principals de sainets destacaren els valen- cians Josep Bernat i Baldoví. Eduard Escalante i Francesc Palanca i Roca i el català Frederic Soler, conegut amb el pseudonim de Serafi Pitarra. El teatre culte compartia els ideals i els criteris de la Renaixença, que prete- nia recuperar la literatura culta, per la qual cosa els autors evitaren l'ús de vulgarismes i castellanismes propis de la llengua popular, i els substituiren amb arcaismes medievals, com felen els poetes, els dramaturgs anomenaren aquesta llengua «llemosina». El corrent culte es caracteritzava pel conreu d'un teatre romàntic que recreava ambients i personatges històrics, prefe- rentment medievals i també temes realistes i de crítica social. Els autors més representatius foren Angel Guimerà i Victor Balaguer.

Eduard Escalante (València, 1834-1895) visqué la seua infantesa amb una tamilia humil del Cabanyal, ja que sa mare mori en el part i son pare fou des- terrat, acusat de liberal. De jove treballà com a pintor de ventalls mentre escrivia obres de teatre prompte entrà en contacte amb autors de la Renaixença valenciana. Les dues primeres obres tracten de la vida de sant Vicent Ferrer, La vanitat castigada La muda, L encara que també escriqué el drama romàntic Raquel, es dedicà sobretot al sainet. Fou autor de sainets com ara Un grapaet i prou, Bufar en caldo gelat, La xala, L'escaleta del dimoni, Tres forasters de Madrid, Les xiques de l'entresuelo, L'he- réncia del rei Bonet a Les coentes. Les seues obres tingueren un gran èxit i influ- iren en altres saineters, que conrearen el gènere fins ben avançat el segle XX.

Els sainets d'Escalante presenten caracteristiques que permeten reconéi- xer-los facilment: són una mostra en clau d'humor dels costums i els conflictes de les classes mitjanes i baixes. ja que aquestes vivien la problemática pròpia de la societat preindustrial valenciana de mitjan segle XIX. S'hi manifesta es- pecialment el desig d'ascensió social de personatges ridiculs i farsants, que per aconseguir-ho canvien el valencià pel castellà, com a signe de distinció social. Tanmateix, I'humor hi té més pes que la critica social; hi contribueix l'ús d'interferències del castella, vulgarismes, paraules mal pronunciades...

Angel Guimerà (1845-1924) nasqué a Santa Cruz de Tenerife però, quan tenia huit anys, la familia es traslladà a Tarragona. Fou un dels fundadors del setma- nari La Renaixença (1871)i es donà a conéixer com a poeta en 1877, any en què guanya tres premis dels Jocs Florals. Però el gènere que li atorgà el reconei- xement del püblic fou el teatre. En la trajectòria teatral de Guimerà es poden distingir tres etapes: Etapa romàntica. Correspon a l'estrena de la primera obra teatral, Gal-la Placidia, dins de l'estètica romàntica de tema històric, que suposà la restau- ració del teatre culte catala, consolidat amb l'estrena de Mar i cel. Etapa dels drames realistes. Entre 1890 i 1900, Guimerà abandonà l'este- tica romantica ievoluciona vers el realisme amb temes més proxims als pro- blemes de l'época en obres com Maria Rosa, Terra Baixa (on s'enfronten el món pur de la muntanya, «la terra altan, i el món corrupte i deshonest de la clutat, ela terra baixaa) i La filla del mar. Es el periode de plenitud de l'autor. Etapa final. Es un periode eclèctic, en què rep la influència del modernis- me prova de renovar-se amb noves formes d'expressió. Finalment, però, retorna a la tragèdia romàntica en Jesús que torna i L'ànima és meva.

Page 4

El segle XX s'inicià a Europa amb diversos corrents ideològics i estètics que aspiraven a la modernitat, afavorits per l'acceleració del progrés tecnològic i el gust per les novetats en els productes de consum. La industrialització del segle XIX havia generat un seguit de canvis socials entre els quals destaquen les migracions de població rural cap a les ciutats, la reivindicació de drets laborals, la generalització de l'alfabetització, i també la defensa del paper de l'art com a factor de transformació i modernització de la societat. Així, els països més industrialitzats i a les grans ciutats va ser  on aquests moviments es desenvoluparen amb més força i des d'on s'irradiava aquest desig de canvi, de crítica a l'estil de vida tradicional i de confiança en el progrés. Una de les aportacions d'aquest corrent de modernitat fou la idea de l'artista professional que es devia al seu art, d'acord amb la consigna "l'art per l'art", des d'una actitud oberta que acceptava l'evolució dels estils artístics, que havien de rebre la influència i interpretar els canvis que es produïen en cada època, sense limitacions en la tria de temes en el marc de l'experiència de la vida urbana. Era un artista per vocació amb dedicació plena, que havia de mantindre's independent dels interessos materials que es desprendien de la mentalitat burgesa dominant.

Els moviments d'avantguarda foren un conjunt de tendències i propostes artístiques renovadores, sorgides a Europa durant el primer terç del segle XX, que trencaven amb l'art i la moral tradicionals amb una actitud de protesta, d'inconformisme social i d'oposició a la cultura burgesa. En l'origen d'aquests moviments també trobem una certa fascinació davant la gran quantitat de descobriments i d'invents tecnològics produïts des de la darreria del segle XIX i de propostes psicològiques, com ara la psicoanàlisi.

Destaquen 4 moviments d'avanguarda: ·El futurisme s'inspirava en el futur que anunciava el desenvolupament tecnològic, en les màquines, la  velocitat, lèlectricitat, els invents... Hi eren freqüents paraules com avió, grua, radiador, esquí... ·El cubisme sorgí de la pintura, del quadre de Picasso Les senyoretes d'Avinyó, i durà fins a 1914. Es caracteritza per l'ús de línies i formes geomètriques. El cubisme literari provà de desintegrar l'aparença uniforme de la realitat per a reconstruir-la, alterada amb elements diversos. ·El dadaisme nasqué a Zuric en 1916, amb una actitud de revolta artística contra la guerra europea, centrada en la desconstrucció de l'art, de la bellesa, i en la crítica de la literatura tradicional. Proposava una poesia incoherent, aconseguida mitjançant l'escriptura automàtica, és a dir, sense cap control de la raó, la manipulació de la tipografia o el trencament de la sintaxi. Els dadaistes feien servir l'absurd, l'atzaar, el subconscient o l'humor en la crítica social i proclamaren la llibertat de l'artista. ·El surrealisme nasqué a París en 1924, com a evolució del dadaisme, volia expressar el funcionament real del pensament i accedir al subconscient mitjançant l'escriptura automàtica i l'ús dels somnis, seguint Freud.

El teatre de l'absurd es conreà a mitjan segle XX. Es tracta de l'elaboració literària del concepte filosòfic de l'absurd de l'existència, desenvolupat en la filosofia d'Albert Camus.  Aquest tipus de teatre abandona la lògica de l'estructura dramàtica tradicional i la del llenguatge. La concatenació d'esdeveniments en la trama se substitueix per una successió de situacions on prevalen els estats d'ànim o les emocions. Els diàlegs són repetitius i semblen no tiendre significat, sense connexions lògiques, que creen una atmosfera de somni. En són autors representatius Eugène Ionesco, Samuel Beckett, Jean Genet... En les nostres lletres destaca Manuel de Pedrolo.

Al començament del segle XX s'havia produït una renovació de la narrativa encapçalada per autors com Franz Kafka, Marcel Proust, Thomas Mann, James Joyce o Virginia Woolf. A la perspectiva del naturalisme, que volia captar la realitat biològica i social com a factors determinants de l'ésser humà, succeí que se suggerien mitjançant símbols sensibles. Especialment la novel·la esdevé un instrument de recerca que planteja hopòtesis sobre la vida. La novel·la nord-americana produí la Generació Perduda, amb escriptors com Ernest Hemingway, John Steinbeck o John Scott Fitzgerald, que mostren una actitud rebel enfornt d'una realitat múltiple o diversa que és explicada amb noves tècniqques com el fragmentarisme o l'eliminació del narrador omniscient.

LA POSTMODERNITAT: En el darrer quart del segle XX es produí una ruptura en el pensament, que es concretà en el discurs postmodern, un conjunt heterogeni d'idees entre les quals destaquen la desconfiança en la idea de progrés social, la fi de les utopies, la importància de les noves tecnologies, el poder dels mitjans de comunicació, l'atenció a l'economia del consum, el predomini de la imatge, l'abundància i l'accés a la informació, o l'aparició de noves perspectives ètniques i cullturals. Així mateix, s'alça la veu de diferents grups socials que aporten noves visions del món, com ara el discurs feminista, el d'alliberament de minories racials... En l'àmbit estètic, la postmodernitat abandonà criteris com ara l'espontaneïtat o l'originalitat en la creació artística, qüestionà el model de la narrativa històrica, la continuïtat dels valors de la cultura i defensà el valor del pasitx, la diversita, lescontradiccions, la simulació, la fragmentació i la barreja de llenguatges, tècniques, materials i perpectives en l'art. La representació del cos humà, que ja no serà únicament objecte de culte, sinó també expressió de violència i sofriment.

# data[].attributes.attachment_link.description
Take a look at our interactive learning Note about Literatura, or enhance your knowledge by creating your own online Notes using our free cloud based Notes tool.

# data[].attributes.attachment_link.title
LA VARIACIÓ LINGÜÍSTICA I LESTÀNDARD (1)

# data[].attributes.headline
Recitació del poema "No hi havia a València..."

# data[].attributes.subject
Recitació del poema "No hi havia a València..."

# data[].attributes.headline
Treball sobre el Triangle rosa de Silvestre Vilaplana

# data[].attributes.subject
Treball sobre el Triangle rosa de Silvestre Vilaplana

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
We're sorry, Voki requires IE version 11 or higher, and also works great with other browsers!

Voki avatars are the educational tool adopted by millions of teachers across the world that allows user to create their own talking characters.

Voki also offers a cloud based classroom management and presentation tools that provide teachers and students with:

Readily available edtech tools to increase students' levels of engagement, motivation, parcipitation and learning

Offers students a wider range of activities to address different learning styles

Creates richer, more contextualized learning experiences that lead to greater internalization and retention of lesson material