# data[].attributes.location_name
Готель Надія, вулиця Незалежності, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область

# data[].attributes.headline
Готель Надія, вулиця Незалежності, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область

# data[].attributes.subject
Готель Надія, вулиця Незалежності, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область

# data[].attributes.body
З надією, що я дійду до місця призначення зі зламаною валізою, я помандрувала до готелю "Надія"

# data[].attributes.location_name
Залізничний вокзал Івано-Франківськ, Привокзальна площа, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область

# data[].attributes.headline
Залізничний вокзал Івано-Франківськ, Привокзальна площа, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область

# data[].attributes.subject
Залізничний вокзал Івано-Франківськ, Привокзальна площа, Івано-Франківськ, Івано-Франківська область

# data[].attributes.body
0 13.00 потяг прибув на залізничний вокзал. Лунала гучна і противна тривога....

# data[].attributes.location_name
Галич, Івано-Франківська область

# data[].attributes.headline
Галич, Івано-Франківська область

# data[].attributes.subject
Галич, Івано-Франківська область

# data[].attributes.body
... та через Галич )))

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Га́лич - місто, засноване на відстані близько 5 км від зруйнованого давнього Галича, столиці Галицько-Волинського князівства, наймогутнішої твердині на західних руських землях.

Перша згадка про місто, яку деякі дослідники вважають міфічною, сягає 898 року[уточнити ], згідно зі списком угорської хроніки кінця XIII ст., автором якої був анонімний нотаріус короля Бели. Назва міста дала назву регіону Галичина. Найбільшого піднесення Галич досяг за князя Ярослава Осмомисла ( 1153- 1187), оспіваного в "Слові о полку Ігоревім". 1367 року Галич отримав магдебурзьке право.

Сьогодні Галич - центр Галицької міської громади Івано-Франківської області з населенням близько 6307 осіб. (01.01.2020)

Розташований за 29 км залізницею та 26 км шосейним шляхом на північ від обласного центру м. Івано-Франківська. Через місто пролягає автодорога .

Ярослав Пастернак, автор найважливіших наукових та археологічних досліджень Галича, як найімовірнішу виділяв версію про походження назви Галича від грецького слова άλάς ( галас) - "сіль". Уперше таку версію висловив австрійський історик кінця XVIII століття Бальтазар Гакет, оскільки, за його дослідженнями, саме тут знаходилося перше відоме в регіоні місце добування солі. Цю думку підтримував німецький географ Й. Еґлі, а також історик Теофіль Коструба, який проводив паралелі з подібними назвами на означення соледобувних центрів як Гальштадт в Австрії й Галле в Німеччині. Я. Пастернак пов'язує появу прив'язки до грецького топоніма, похідного від грецького слова "сіль", із проживанням південніше Карпат фракійських племен, що мали тісні контакти з автохтонним населенням Галичини, передусім пов'язаного з торгівлею сіллю.

Існує ще принаймні 10 різних версій етимології ойконіма, які вказують на власність або належність:

1. Субстантивований посесив на *-j(ь) від слов'янського антропоніма Галиця.

2. Субстантивований посесив на *-j(ь) від апелятива "галиця" (галка), про що свідчить геральдика міста, основним компонентом якої є зображення галки.

Характеризують особливості міського ландшафту:

3. Похідне від назви гори Галич (за Яном Длугошем)

4. Похідне від слов'янської основи "гала" - "гора".

5. Похідне від литовського "galas" - "кінець, край, область". ЗемГалія, ЛатГалія - назви історичних земель у Латвії, які заселялись литовцями при освоєнні Латвії з початку VI століття нашої ери та асиміляції фінномовних племен (фінномовні гідроніми, тобто назви річок вкривають усю територію Латвії, останні з них були лівські (лівонські), які при асиміляції латишами з початку XIV століття породили таммські діалекти латвійської мови). Немало балтомовних гідронімів у Галичині та Закарпатті аналогічні давньопруським, литовським і балтомовним на території Білорусі

6. Похідне від гот. hallus - "скелі".

7. Похідне від слов'янського "голъ" - "голий".

8. Похідне від кельтського "hal" - "сіль".

9. Похідне від слов'янського "галява" - "прогалина в лісі" чи польського "hala" - "голе місце, полонина".

Вказують на етнічну належність:

10. Похідне від етнонімів "гали", "галати".

Герб міста Галич. Геральдична композиція великого герба Галича

Сучасний герб Галича: малий герб Галича підтримують із двох сторін грифон і лев. Грифон - охоронець землі й небес. Лев - символ сили і влади.

Малий герб Галича: орнамент із церкви пророка Іллі та церкви святого Пантелеймона переплетений жовто-блакитною стрічкою символізує належність галицьких земель до всієї Української держави. Вежа магдебурзького права вказує, що місто мало Магдебурзьке право.

Давній герб Галича та Галицької землі з XIV ст.: Чорна Галка, готова до польоту, на білому (срібному) полі з короною на голові.

Пішохідний міст через річку Дністер ввечері. 2019 р.

Основний водний об'єкт міста - річка Дністер.

Живлення Дністра - мішане, з переважанням снігового. Характерні весняна повінь і осінні дощові паводки. Льодовий режим нестійкий.

Дністер у Галичі

Глибина русла непостійна, сильно мінлива у створі і вздовж течії. Під час повені 2008 року рівень річки піднявся на 10 метрів.

Поблизу міста Галич у річку впадають річки Лімниця, Луква, Гнила Липа. Береги Дністра поблизу міста укріплені залізобетонними плитами. На Дністрі в Галичі стоять два мости. Автомобільний міст споруджено у 80-х роках, і старий металевий міст 1900 року, який є однією з архітектурних пам'яток Галича. Також в межах міста по одному мосту через річки Луква і Гнила Липа.

Археологічні дослідження тут, які проводили Лев Лаврецький під керівництвом Ізидора Шараневича (1882-1884), Александер Чоловський з І. Шараневичем (1890), Й. Пеленський (1909, 1911), також в селах Крилосі, Комарові, Підгородді, Вікторові В. Л. Чачковського з Я. Хмілевським (1925-1932) свідчать, що на цій території людина оселилася ще в добу міді- бронзи. Стародавній Галич був розташований на Крилоській горі, у межиріччі Лукви та Мозолевого потоку аж до Дністра. Вдале географічне розташування міста в поєднанні зі штучним укріпленням полегшувало його захист. Ще й досі збереглися залишки п'яти рядів могутніх земляних валів, що сягають висоти близько 25 м. Тепер тут знаходиться Національний заповідник "Давній Галич", який включає цілий ряд широко відомих пам'яток.

За археологічними дослідженнями, які проводилися під керівництвом Я. Пастернака в 1934-41, 1951-52 і 1955 роках (вчені В. Довженок, В. Гончаров), встановлено, що Галич існував у Х ст. Під час розкопок виявлено розташований на високому пагорбі у селі Крилос (6 км на південь від сучасного Галича) дитинець і ремісничо-торговельний посад, укріплені ровами та валами. Під пагорбом було неукріплене поселення - "підгороддя", заселене ремісниками й торговцями. Під час розкопок дитинця було відкрито залишки фундаментів і стін Успенського собору, збудованого в середині 12 ст. за князя Ярослава Осмомисла, останки якого знайдено в саркофагу під мозаїчною підлогою собору. Собор був оздоблений різьбленим каменем і фресками. Територія на північ від дитинця була зайнята позаміськими боярськими й монастирськими укріпленими садибами. У Галичі і його передмістях відкрито залишки інших 10 білокам'яних храмів на посаді, а в "підгородді" - залишки ювелірних, гончарних, ковальських та інших майстерень, наземних і заглиблених жител, вироби з глини, заліза, кістки, скла.

Перша згадка про Галич датована 290 р. Готський історик Йордан згадував місто у своїй праці "Getica". В праці під 290 роком розповідається про битву біля міста Galtis.

Галич згадується під 898 роком у творі "Діяння угрів" угорського хроніста Аноніма. Цей твір написаний при дворі угорського короля Бели ІІІ. Описується ласкава зустріч князя угрів Альмоша (Арпада) галицьким князем:

...А на четвертому тижні вождь Альмош зі своїми прийшов в Галицьку землю і тут вибрав собі і своїм місце для відпочинку... Коли все це почув князь Галицької землі, він вийшов назустріч вождю Альмошу босоніж з усіма вельможами і надав в користування вождю Альмошу різні дарунки. Відкривши ворота міста Галича, він запропонував йому гостинність, немов своєму господарю і віддав йому в якості заручника єдиного свого сина разом із синами вельмож свого королівства. Крім цього, він подарував як вождю, так і всім його воїнам десять найкращих скакунів і триста коней з сідлами і вудилами, три тисячі марок срібла і двісті марок золота, а також прекрасний одяг...

Відомо, що давній Галич був великим економічним і культурним центром Київської Русі. Хоча саме розташування міста - за межами власне Русі. У 1140 році він згадується в Іпатіївському літописі. Князь Ігор Василькович (у хрещенні Іван) після смерті брата Ростислава (у хрещенні Григорія) став князем у Теребовлі, але залишився в Галичі, імовірно, бо тодішній Галич переважав старий Теребовль через краще стратегічне розташування.

Володимирко Володарович після смерті Івана Васильковича в 1141 році об'єднав усі галицькі землі в єдине князівство та переніс столицю до Галича. З 1144 року Галич був столицею Галицького князівства, згодом - Галицько-Волинської держави. Центр-акрополь княжого Галича містився біля теперішнього села Крилоса Галицького району Івано-Франківської області на березі річки Лукви (притока Дністра) на стрімкому скелятому виступі (т. зв. "Криліська гора" між р. Луквою й Мозолевим потоком.). На місці теперішнього міста існував торговельно-ремісничий посад.

З 1199 року - столиця Галицько-Волинського князівства, одне з найбільших міст середньовічної Європи. Значного розквіту досяг у 2-й половині ХІІ ст. за князювання Ярослава Осмомисла та його сина Володимира Ярославовича, згодом (у ХІІІ ст.) - за Романа Мстиславича, а також його сина Данила Романовича. Данило Романович (також король Данило; у радянській історіографії - Данило Галицький), 1238 року остаточно утвердився в цьому краї по поразці угорців на чолі з галицьким боярином Судиславом. У той час у Галичі розвивалися ремесла і торгівля, велося значне цивільне й церковне будівництво. Було складено першу половину Галицько-Волинського літопису.

На початку 1241 року княжий Галич зруйнували монголо-татари хана Бату. У цей час король Данило заснував нове місто, що згодом перейняло на себе адміністративну роль Галича - Львів. Столицю Галицько-Волинського князівства (Згодом - Руського королівства), ймовірно, було перенесено до Холма, а Галич залишився центром Галицької єпархії.

Раніше монголи встановили на захоплених руських землях непомірну данину, а руські князі мусили їхати до них в Золоту Орду по ярлик - гарантію недоторканості. Князь Данило, який мав горду й непоступливу вдачу, також змушений був їхати до хана, який 1250 року послав до нього послів з вимогою віддати Галич. Щоб урятувати місто від руйнації, Данило вирішив скоритися й поїхати по ярлик. Літопис про це пише: "Гірша лиха - честь татарська. Данило Романович, князь великий, що держить землю Руську, Київську, Волинську, Галицьку, стоїть перед ханом навколішки, платить данину..." Але такий вчинок зовсім не свідчить про слабкість князя Данила, а лише про його дипломатичну мудрість. Щоб зберегти ослаблену Русь і місто Галич, він пішов на такий крок, водночас виношуючи плани визволення Русі від загарбників. Данило Галицький веде таємні переговори з Папою Римським Інокентієм IV і пропонує організувати хрестовий похід проти навали, що загрожувала всій Європі. 1253 року понтифік видав соборне послання до християн Європи з закликом виступити проти загарбників. У 1253 року в місті Дорогочині Данило Галицький прийняв королівську корону від папи Інокентія IV. Проте, оголошений похід не відбувся і як результат відносини з курією обірвалися. Місто, згадане ще 1255 р., надалі занепало і втратило своє адміністративне й політичне значення.

Улітку 1338 року відбувся Другий з'їзд монархів в угорському Вишеграді. Його результатом стала домовленість між королями Польщі Казимиром III та Угорщини Карлом I Робертом, що у випадку відсутності синів у першого права на польський трон переходять сину Карла І Роберта - тоді принцеві Людовику.

За договором 1350 р. між Польщею та Угорщиною, в місті залишався гарнізон угорських військ ще на 30 років.

У 1367 році Галич отримав магдебурзьке право, право на вільну торгівлю.

1370 року місто разом з усією Галичиною перейшло під владу угорського короля Людовіка Великого.

19 листопада 1374 польський князь Владислав Опольчик, призначений намісником Руського королівства видав для міста привілей, яким підтверджував його право на самоврядування.

У 1375 році в місті закладено римокатолицьке архієпископство.

У 1378 році в Галичі створено галицьке староство.

У XV ст. центром Галича стає площа Ринок, у центрі якої знаходилась деревяна ратуша та торговельні ряди. Шляха Галицької землі збиралася на сеймики, що відбувалися у приміщенні костелу святої Марії Магдалини. У замку на Галич-Горі засідали гродський і земський суд.

В 1405 році король Владислав II Ягайло надав галицьким міщанам грамоту про дозвіл розширювати межі забудови міста.

З 1434 року Галич увійшов до створеного Руського воєводства.

16 травня 1440 року король Владислав ІІІ Варненчик своїм привілеєм, виданим у Буді, дозволив, щоби шляхтич-придворний Миколай Парава викупив у руського воєводи Петра Одровонжа Галицьке староство (місто, замок, 11 сіл) з Калуською жупою.

Галич відвідували королі Польщі Владислав II Ягайло 1427 р. та Казимир IV Ягелончик у 1448 р.

1474,1498 роки - татарські напади із розграбуванням Галича.

У 1490 році Галицький замок був захоплений повстанськими загонами Мухи.

Улітку 1498 року під час походів молдовського господаря Штефана III він з допомогою османських військ напав на Поділля та Галицьку землю, пограбував та спалив Галич.

1502 рік молдавський господар Штефан захопив Галич з Покуттям.

1509 році волоський воєвода Богдан штурмував Галич, але взяти місто у нього не вдалось.

1548 році король Польщі Сигізмунд II Август дає галицьким городянам дозвіл на виробництво горілки, а в 1550 році на збір мита за проїзд через міст на Дністрі.

1550 році відкрито ремісничих цех шевців.

Люстрація 1565 року повідомляє що в Галичі були 22 ремісники.

Після утворення Люблінської унії 1569 року Галич входить до Речі Посполитої.

Розпочинається інтенсивний розвиток об'єднань ремісничих цехів.

- кушніри (1584 р.)

- гончарі (1593 р.)

- кравці (1612 р.)На 1570 рік у місті працює 2 солеварні та броварня.

За період з 1590 по 1633 рік татари штурмували Галич 29 разів.

У 1609 році в Галичі проживали 63 купці, 40 солеторгівців, 40 пекарів, 12 кушнірів, 10 шевців, 8 гончарів, 7 ковалів, 6 боднарів, а також інші.

У 1612 році у Галичі відкрита лікарня.

З 1616 по 1629 рік у місті проживало від 185 до 200 ремісників.

1628 рік - відбулись міщанські бунти під керівництвом Худіна і Андруха.

1645 рік - придушений заколот міщанина Лесюка проти старости Яна Потоцького в Галичі.

Восени 1649 року у ході повстання Хмельницького, козаки захопили замок в Галичі і зруйнували його.

У 1653 році в Галичі бував король Речі Посполитої Ян Казимир.

У 1658 році галицький староста Андрій Потоцький провів ремонт фортифікаційних споруд міста, пошкоджених під час штурму Галича козаками. Він і заклав металургійний промисел: в Галичі розпочала діяти ливарна піч та кузня.

У другій половині XVII століття в Галичі розгорнувся збройовий промисел.

24 вересня 1676 року Галич і замок повністю зруйнували татарсько-турецькі загони Ібрагіма-Паші. Саме цей напад спричинив втрату обороноздатності Галича, що зумовило переїзд галицьких старост у новозбудовану фортецю Станиславів і зріст ролі нового міста, а для Галича - занепад і втрата ролі важливого і впливового міста.

У 90-х р. XVII ст. в місті виникло церковне братство, а згодом і братська школа.

У середині XVIII ст. було розібрано міські укріплення, засипано рів і розкидано вал. Через припинення набігів татар відпала потреба у сильній фортифікації в місті.

У 1767 році караїми відкрили свій навчальний заклад.

23 липня 1764 року син волинського воєводи Міхала Потоцького Петро не допустив проводження реляційного сеймику в Галичі. 27 липня польські шляхтичі утворили в місті реконфедерацію проти генеральної конфедерації Чарторийських у Варшаві.

1772 року після першого поділу Речі Посполитої Галич увійшов до складу коронного краю Галичини та Лодомерії в складі австрійської монархії Габсбургів.

Із приходом австрійців Старостинський замок перейшов у власність держави. Галич був віднесений до категорії муніципальних міст. Деякий час місто залишалося центром повіту. Магістрат, що раніше містився в деревяній ратуші, перенесли у конфісковані будівлі францисканського монастиря.

Галич і замок на початку ХІХ ст.

У 1779 - 1885 роках у місті діяла духовна семінарія. До Першої світової - "бастіон" москвофільства.

У 1788 році Галич відвідував імператор Австрії Йосиф II.

У 1796 році розпочали розбирати мури замку.

Після шкільної реформи 1774 року в містечках і селах утворюються так звані тривіальні школи, у яких діти набували трьох найпростіших навичок - читання, письма і лічби. Чоловіча тривіальна школа заснована в 1842 році, а Жіноча тривіальна школа в 1851 році.

У 1856 році Дністром почав ходити пором на линві.

У 1858 році залишки мурів розібрані остаточно.

У 1882 році відкриваються 4-класна чоловіча і 2-класна жіноча школи.

У 1884 році в місті відкривають москвофільський осередок "Товариство Русских Женщин".

У 1886 році москвофіли заснували в Галичі товариство імені М.Качковського, а для матеріальної підтримки своєї ідеології касу взаємодопомоги Надія.

У 1892 році почали діяти 7-класні польські школи (чоловіча та жіноча).

Починаючи з кінця XIX століття у містечку з'являються телеграф, податковий уряд, позичкова каса, приватні нотаріальні та адвокатські контори.

У 1901 році відкрилась читальня Просвіти.

У 1903 році заснована Галицька Січ. Згодом тут сформувались майбутні вояки УГА.

У 1911 році в Галичі відкрились однорічні курси для бажаючих вступити до гімназій - Коломийської чи Станиславівської.

У 1912 році в Галичі відкрився річковий порт із ремонтною майстернею для суден. Вже невдовзі він став великим промисловим і торговим комплексом. По Дністру ходили пасажирські судна Галич і Ревера.

На початку 1915 року Галич окупували війська Російської імперії. Нова влада закрила читальню Просвіти і товариство Рідної мови.

У червні 1915 року після боїв з російськими військами місто зайняли підрозділи Українських січових стрільців з австрійською армією. Після відступу з Галича російської армії, і повернення австрійської адміністрації зазнали жорстоких переслідувань москвофіли. Понад 127 осіб були заарештовані і відправлені в концтабір Талергоф.

У роки I світової війни в місті більшість будинків згоріли, було зруйновано ратушу та міст через Дністер, майже всі існуючі підприємства.

Як тільки у Львові відбувся Листопадовий зрив (1918 р). в Галичі організували комітет, який перебрав у свої руки владу в Галичі. Його осередок захопив ратушу, залізничну станцію, жандармерію і проголосив владу ЗУНР.

Улітку 1919 року в місто увійшли польські війська.

У серпні 1920 року під Галичем відбувались бої між поляками і більшовиками в ході Польсько-Радянської війни.

З 1920 року по 1939 рік в Галичі відбувався промисловий переворот, перехід від кустарного ремісничого виробництва до механізованих великих підприємств. Найбільшим і найпотужнішим були завод Стахура та 2 цегельні заводи. На кожному з цих підприємств працювало від 20 до 40 робітників.

Відкриваються в Галичі будівельна контора Кароля Сівецького, тартаки Мойжеса і Маркуса, склад сільськогосподарських продуктів Зерно, яйцебаза фірми "Маркус Вахер і Компанія", склад дерева Михайла Юнгермана, а також три великі приватні пекарні. Усі підприємства працювали до 1939 року. після приходу більшовиків були націоналізовані. Підприємства забезпечували роботою близько 150-200 жителів Галича, а в цілому містечко Галич за сферою виробництва залишалося аграрним.

У 1920-1930-х рр. відбувся інтенсивний розвиток економічних товариств. Наприклад:

- Каса Стефчика (1925 р.)

- кооператив Народний дім (1925 р.)

- Рільницький союз (1927 р.)

- Союз Кооператив (1928 р.)

- господарсько-кредитова спілка Надія (1929 р.)

- Руська аграрна організація (1931 р.) У міжвоєнному часі засновуються багато українських організацій:

У міжвоєнному часі засновуються багато українських організацій:

- Рідна Школа (1927 р.)

- Союз Українок (1927 р.)

- Запорожець (1928 р.)

- Сільський господар (1929 р.)

- Сокіл (1932 р.)

- молодіжне товариство Молодь українська (1935 р.)У місті активну діяльність також розгорнули і польські організації:

- Товариство ловецьке (1922 р.)

- Товариство школи людової (1922 р.)

- Стрілецький союз (1929 р.)

- Будучина (1929 р.)

З 1927 року у місті нелегально діяв комуністичний осередок КПЗУ, який протягом всього часу залишався нечисленним. Його члени здебільшого робітники, які організовували страйки, розповсюджували комуністичні листівки, і чекали на, так зване, звільнення Радянським Союзом.

У 1928 році в місті відкрилася районна молочарня, де виробляли масло, яке експортувалося в Західну Європу. Більшість технологічних процесів у молочарні були механізовані.

У 1929 році в пам'ять про замучених в'язнів Талергофа спорудили пам'ятник жертвам Талергофа.

На початку 30-х р. у Галичі виник осередок, а згодом екзекутива ОУН.

У 1930 роках туристи з всіх куточків Польщі приїжджали в Галич для відпочинку на суднах по Дністру.

У 1931 році в місті відкрили електростанцію потужністю 85 кВт.

У 1935-1936 рр. відбувались страйки залізничників та малярів, однак комуністичний рух не мав популярності серед населення і їм не вдалось досягти свої вимог.

З 1 вересня 1938 року відкрили польську приватну торгівельну школу I ступеня.

Після радянської анексії 17 вересня 1939 року Галич увійшов в УРСР.

21 вересня 1939 року голову Просвіти в Галичі І. Корчинського заарештували НКВС, після чого він зник.

17 січня 1940 року утворено Галицький район на базі міської гміни Галич. Галич отримує статус районного центру.

Протягом 1939-1941 рр. комуністи закрили всі кооперативи, кредитові спілки, каси взаємодопомоги, всі українські та польські гуртки та організації.

Натомість було створено 22 фіктивні споживчі товариства, націоналізовано приватні промислові підприємства. На їх місці з'явились рибна артіль, МТС, радгосп, промкомбінат.

У 1941 році радянські окупанти закрили Галицький порт.

2 липня 1941 року Галич окупували війська Третього Рейху.

У 1942 році нацисти провели каральну операцію щодо євреїв, під час якої розстріляли 200 людей. Було знищено все єврейське населення Галича.

17 листопада 1943 року нацисти розстріляли повітового провідника ОУН Дмитра Лепкого, який створював боївки Української Національної Самооборони, здійснював терористичні акти і організовував вишкільні табори для молоді.

24 липня 1944 року місто вдруге захопили частини Радянської армії. У боях за місто було зруйновано електростанцію, маслозавод, промкомбінат, лікарню, вокзал, 167 житлових будинків.

Також все польське населення було депортовано радянською владою за каральною операцію "Захід".

До Галича приєднано хутори Лози й Мурафине.

У кінці 40-х р. відновлюють свою діяльність знищені підприємства:

- Промкомбінат

- Меблевий цех

- Шевська майстерня

- Цегельня

- Млини

У 1949 році створено колгосп імені В. Чкалова.

У 1954 році активно розвивається промисловість. У місті збудувано овочесушильний завод, харчокомбінат, реконстроювали сироварний завод.

У 1963 році відкрито музичну школу та ясла-садок.

У 1968 році відкрили поліклініку, тубдиспансер та 2-річну школу медсестер.

У 60-70-х рр. в місті зведено понад 300 індивідуальних житлових та 15 багатоквартнирних будинків, збудовано універмаг, готель, автостанцію.

Початок 80-х рр. ознаменувався спорудженням нового залізобетонного моста через р. Дністер, двоповерхового торгового комплексу.

У березні 1990 року відбувся великий мітинг за відродження національної культури та здобуття Україною незалежності.

14 квітня 1991 року Галич відвідав кардинал Іван-Мирослав Любачівський з нагоди святкування 850-річчя Галицького князівства.

У 1991 році зявляються товариство Галицький собор та спілка Чорнобіль

З 1994 року в Галичі засновані такі товариства і організації як:

- Спілка ветеранів Афганістану

- Рада ветеранів війни і праці

- Спілка журналістів України

- Всеукраїнське товариство політичних вязнів і репресованих

- Просвіта

- Союз Українок

У місті Галичі в 1994 році створено Національний заповідник "Давній Галич".

24 листопада 1995 року Галич відвідав Президент України Леонід Кучма.

У липні 1995 року в місті відбулися Міжнародна науково-практична конференція Галичу - 1100 років.

У 1998 році у Галичі відбувалось святкування ювілею 1100-річчя за участю найвищих державних осіб.

З 25 жовтня 2020р. Галич - адміністративний центр Галицької територіальної громади.

Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:

У м. Галич є дві загальноосвітні школи й одна гімназія.

Галицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1 імені Ярослава Осмомисла, вул. Шевченка, 5.

Кількість персоналу: 45. Кількість учнів: 967. Кількість класів: 24. Кількість приміщень: 35.

Галицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2, вул. Львівська, 3.

Кількість персоналу: 38. Кількість учнів: 120. Кількість класів: 11. Кількість приміщень: 22.

Сьогодні в місті працюють низка середніх і малих підприємств.

Залізничний вокзал станції Галич

Сучасний Галич розташований за 110 км від Львова і 24 (26) км від Івано-Франківська. Через місто пролягає автошлях (розпочинається у Мукачево, проходить через Хуст, Тячів, Рахів, Ясіня, Яблуницький перевал, Івано-Франківськ, закінчується у Львові) та залізнична лінія, на якій розташована станція Галич. Залізницею до обласного центру - 29 км.

У 1866 р.через Галич була прокладена залізниця Львів - Галич - Чернівці. Крім того в 1896-1898 рр. був прокладений залізничний напрямок Галич - Тернопіль.

У 1897 році за проектом Піхлера був збудований вокзал.

Під час II Світової війни у 1944 році був зруйнований. У 1950-х роках зведена нова будівля, сильно перебудована в 1998 р.

В Галичі відкрита Галицька центральна районна лікарня.

Греко-католицька громада нараховує 1200 родин. Відновила свою діяльність вийшовши з підпілля в лютому 1990 року після того, як Українська греко-католицька церква була незаконно ліквідована в 1946 році комуністичною владою.

З 1990 по 2013 рік парохом церкви Різдва Христового УГКЦ та деканом Галицьким був о. Василь Завірач.

На даний час парохом парафії Різдва Христового та деканом Галицьким є о. Ігор Броновський, священниками парафії - о. Володимир Кузюк та о. Володимир Палій.

Греко-католицька громада має у власності наступні культові споруди:

деканальна церква Різдва Христового за адресою: майдан Різдва, 1

церква мучеників Станиславівських Григорія Хомишина, Івана Селезюка, Симеона Лукача: вул. Гора

церква великомученика Дмитрія, вул. Вітовського.

поховальна каплиця Архистратига Михаїла (Новий цвинтар)

поховальна каплиця (цвинтар на Галич-горі)

каплиця Різдва Пречистої Діви Марії (урочище Калинівка)

каплиця Зіслання Святого Духа (урочище Мурафине)

каплиця Покрови Пресвятої Богородиці (урочище Лози)

каплиця Покрови Пресвятої Богородиці (вул. Шекети)

каплиця Покрови Пресвятої Богородиці (вул. Данила Галицького)

Перший костел ще відкритий в 1427 році. У 1676 році під час нападу татар костел згорів.

Будівництво нового костелу розпочалося в 1780 році, а 1785 році його було освячено під назвою Вознесіння Діви Марії. В плані архітектури це було пізнє барокко Речі Посполитої. Проте після ІІ Світової війни храм закрили, а з 1966 року він став кінотеатром.

У 1996-1999 роках було споруджено новий храм за спрощеним проектом С. Юрченка за фінансової підтримки дієцезії Санкт-Пельтен (Австрія).

Храм-каплиця Покрови Пресвятої Богородиці ( ПЦУ). Настоятель - прот. Іоан Воненько.

Церква Святого рівноапостольного князя Володимира. Настоятель - митр. прот. Євген Стасюк декан Галицький ПЦУ.

Караїмська кенаса

Громада ("колонія") караїмів з'явилася в місті за сприяння короля Стефана Баторія. Поміж трьох основних діалектів караїмської мови, кримського та тракайського, вирізнявся і галицько-луцький діалект. Оскільки караїмська громада Галичу зникла, а будівля кенаси була зруйнована у радянський період, архів громади був вивезений до Тракаю, а вівтар встановлений у кенасі м. Євпаторії після реставрації будівлі храму у 1993 р.

Від княжого Галича також збереглася церква св. Пантелеймона в c. Шевченкове, караїмське кладовище в с. Залуква, а також Успенська церква в с. Крилос. Є залишки фортифікаційних споруд і фундаменти понад тридцяти давніх церков. Пізніший період представлений залишками Старостинського замку.

Церква святого Дмитра (1831 р)[41]

Будинок повітового суду

Австрійський міст (1912 р)[42]

Колона Голуховського (1858 р)

Ратуша (XVII ст)[43]

Костел Вознесіння Діви Марії (1785 р)[44]

Знак перед містом Галичем

У Галичі встановлено такі пам'ятники, монументи й пам'ятні знаки:

пам'ятник Тарасові Шевченку.

пам'ятник воїнам-афганцям.

пам'ятний знак про судноплавство на Дністрі (2015 р)

Пам'ятник Ісусу Христу.

Пам'ятник митрополиту Андрею Шептицькому.

Стефан Потоцький (1665- 1730) - польський шляхтич, військовик, урядник та державний діяч Республіки Обох Націй (Речі Посполитої), меценат.

Охримович Ксенофонт (1848-1916) - діяч українського руху в Галичині, депутат Райхсрату, Галицького Сейму, бурмістр Дрогобича.

Гузар Лев (1858-1923) - нотаріус, просвітянин, Комісар Галицької округи ЗУНР; дід блаженнішого Любомира Гузара.

Дорожинський Діонісій (1866-1930) - священик Української Греко-Католицької Церкви, богослов, церковний і освітньо-культурний діяч.

Юзеф Сулімович ( 1913-1973) - польський військовий і тюрколог караїмського походження, полковник Збройних сил Польської Народної Республіки.

Ольшанівський Ігор (1930-1986) - громадський діяч української діаспори в США, учасник українського правозахисного руху.

Яніна Єшвович (1930 ― 2003) ― голова галицької караїмської громади, фундаторка Музею караїмської історії та культури.

Шекета Мирослав Михайлович ( 1933) - український кардіолог, вчений, Заслужений лікар України.

Водоп'ян Анатолій Іванович ( 1946) - український архітектор.

Биструшкін Олександр Павлович (* 1949) - український актор театру та кіно, поет, державний діяч.

Іван Попель (1850-1921) - український греко-католицький священник, громадсько-культурний діяч.

Мечислав Орлович стверджував про 1240 рік → . Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta. - Lwów-Warszawa, 1925. - 276 s. - S. 14. (пол.)

1. ↑ Качкан, В. А. (2018). Історія України : підручник (українська). ВСВ "Медицина". с. 360 с. ISBN 978-617-505-697-4.

2. Моця О. П. "Руська" термінологія в Київському та Галицько-Волинському літописних зводах [Архівовано 14 грудня 2013 у Wayback Machine.] // Археологія. - 2009. - № 1. - С. 7-16.

3. ↑ Котляр М. Рюриковичі в Галичині й на Волині... - С. 39.

4. Городиський Леон, Зінчишин Ігор. Мандрівка по Теребовлі і Теребовлянщині: Історичний нарис-путівник. - Львів : Каменяр, 1998. - 294 с., 44 арк. іл. - С. 42. - ISBN 966-7255-01-8.

5. Orłowicz M. Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta. - Lwów-Warszawa, 1925. - 276 s. - S. 14. (пол.)

6. Михайловський В. Правління Коріатовичів на Поділлі (1340-ві - 1394 рр.): соціальна структура князівського оточення // Український історичний журнал. - К., 2009. - № 5 (488) (вер.-жовт.). - С. 35. - ISSN 0130-5247.

7. Wiśniewski J. Parawa Mikołaj z Lubina h. Ogończyk // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk - Łódź : Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1980. - T. XXV/2, zeszyt 105. - S. 198. (пол.)

8. Андрусяк Никола. Минуле Бучаччини // Бучач і Бучаччина. Історично-мемуарний збірник / ред. колегія Михайло Островерха та інші. - Ню Йорк - Лондон - Париж - Сидней - Торонто : НТШ, Український архів, 1972. - Т. XXVII. - С. 30.

9. Леп'явко С. Северин Наливайко // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К. : Варта, 1994. - С. 61. - ISBN 5-203-01639-9.

10. Szczygielski W. Potocki Piotr h. Pilawa (zm. po 1800) // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk - Łódź : Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1983. - T. XXVIII/1. - Zeszyt 116. - S. 124. (пол.)

11. Кубійович В. Етнічні групи південнозахідної України (Галичини) на 1.1.1939 [Архівовано 21 лютого 2021 у Wayback Machine.]. - Вісбаден, 1983. - с. 82, 122.

12. Володимир Пшик. Петро - перший жидачівський воєвода та його найближча родина / Жидачів [Архівовано 14 лютого 2017 у Wayback Machine.] // Галицька брама. - Львів, 1999. - № 3-4 (51-52) (бер.-квіт.). - 24 с. - С. 6-7.

13. Pociecha W. Chodecki h. Powała (†1534) // Polski Słownik Biograficzny. - Kraków : Nakładem Polskiej Akademii Umiejętności, 1937. - t. III/1, zeszyt 11. - S. 350. (пол.)

14. Niesiecki K. Korona Polska przy Złotey Wolności Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona... [Архівовано 8 грудня 2014 у Wayback Machine.] - Lwów : w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1743. - T. 4. - 820 s. - S. 252. (пол.)

15. Niesiecki K. Korona Polska przy Złotey Wolności Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona... [Архівовано 2 квітня 2015 у Wayback Machine.] - Lwów : w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1738. - T. 2 - S. 563. (пол.)

16. Niesiecki К. Korona polska przy złotej wolności... [Архівовано 2 квітня 2015 у Wayback Machine.] - Lwów : w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1740. - t. 3. - S. 17. (пол.)

Баран В. Д. Галич давній [Архівовано 10 жовтня 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України: Т. 2: Г-Д / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2004. - 688 с.: іл.

Вербиленко Г. А. Галич [Архівовано 10 жовтня 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України: Т. 2: Г-Д / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2004. - 688 с.: іл.

Гайдай Л. Історія України в особах, термінах, назвах і поняттях. - Луцьк : Вежа, 2000.

Грушевський М. Історія України-Руси. - Т. 1-10.

Костик М. Галич [Архівовано 23 січня 2018 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України

Котляр Микола. Рюриковичі в Галичині й на Волині // Український історичний журнал. - К., 2008. - № 3 (480) (трав.-черв.). - С. 30-45. - ISSN 0130-5247.

Крайній І. Мініатюрний мегаполіс [Архівовано 8 липня 2008 у Wayback Machine.] // Україна Молода. - 5 липня 2008. - № 122.

Пастернак Я. Галич [Архівовано 23 вересня 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - ISBN 5-7707-4049-3. - Т. 1. - С. 341-342.

. Halicz // Starożytna Polska [Архівовано 20 квітня 2021 у Wayback Machine.]. - Warszawa : nakład i druk S. Orgelbranda, 1845. - T. II. - Część 2. - S. 691-700. (пол.)

Halicz // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1882. - Т. III. - S. 15. (пол.) - S. 15-19. (пол.)

Галич / В. В. Грабовецький, П. І. Арсенич. - Львів: Каменяр, 1964. - 71 с. - (Вивчай рідний край).

Галич запрошує / І. Драбчук, В. Дідух. - Галич: Нац. заповідник "Давній Галич" , 2007. - 50 с.: іл. - ISBN 966-95497-3-4

Галич і Галицька земля в державотворчих процесах України: (матеріали Міжнародної ювілейної наукової конференції) / Національна академія наук України ... [та ін.]; редакційна колегія: Кононенко Віталій ... [та ін.]. - Івано-Франківськ; Галич: Плай, 1998. - 350 с. - ISBN 9667365301 (PDF-файл [Архівовано 31 травня 2022 у Wayback Machine.])

Галич і Галицька земля: збірник наук. праць / ред. кол. П. П. Толочко [та ін.]. - К.: - Галич: Нац. заповідник "Давній Галич", 1998. - 147 с.

Галич: [фотоальб.] / [авт. упоряд. В. Дідух]. - Галич: Нац. заповідник "Давній Галич" ; Львів: Манускрипт, 2005. - 160 с.: іл. - ISBN 966-96318

Давній Галич в пам'ятках історії та культури: історико-краєзнавче дослідження в ілюстраціях / Б. Гаврилів [та ін.] ; ред. В. Грабовецькитй, В. Кафарський. - Івано-Франківськ: Нова Зоря, 1999. - 152 с. - ISBN 966-7363-21-X

Історія Галича / М. П. Фіголь, О. М. Фіголь. - Львів: Світ ; Галич: Давній Галич, 2000. - 184 с.: іл. - Альтернативна назва: Історія Галича в пам'ятках мистецтва / М. П. Фіголь, О. М. Фіголь. - ISBN 5-7773-0420-6

Історія княжого Галича: До 800-ліття від часу народження короля Данила Галицького / М. В. Костик. - Івано-Франківськ; Галич: Нова Зоря: Давній Галич, 2001. - 136 с. + Додаток 1. - ISBN 966-7363-62-7.

Фіголь М. Металопластика та інші художні ремесла стародавнього Галича // Записки Наукового Товариства імені Тараса Шевченка. - Львів: 1994. - Мистецтвознавство. Т. CCXXVII. - С. 28-43: ілюстр.

Пастернак Я. Старий Галич. Львів-Краків, 1944.

Стародавній Галич: цивілізація відома і таємнича /І. Коваль, М. Косило, І. Миронюк. - Івано-Франківськ: видавець І. Я. Третяк, 2010. - 464 с.: іл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Галич - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Га́лич - місто, засноване на відстані близько 5 км від зруйнованого давнього Галича, столиці Галицько-Волинського князівства, наймогутнішої твердині на західних руських землях. Перша згадка про місто, яку деякі дослідники вважають міфічною, сягає 898 року[уточнити ], згідно зі списком угорської хроніки кінця XIII ст., автором якої був анонімний нотаріус короля Бели.

# data[].attributes.location_name
Стрий, Львівська область

# data[].attributes.headline
Стрий, Львівська область

# data[].attributes.subject
Стрий, Львівська область

# data[].attributes.body
Поняття не маю, кудою їхав мій потяг, але думаю, що через Стрий ....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стрий

Основні дані

Країна

Засноване

Перша згадка

1385 р.

Населення

▼ 59 325 (01.01.2017)[1]

- повне

▼ 59 325 (01.01.2017)[1]

Координати

49°15′ пн. ш. 23°51′ сх. д. H G O

Міста-побратими

Новий Сонч, Лешно, Львувецький повіт, Закопане, Збоншинек, Бєльці, Дюрен, Даугавпілс, Кішкунгалаш, Ґрадачац, Менсфілд, Ле-Ерб'є, Веґревіль

Відстань

До обл./респ. центру

- фізична

67 км

- залізницею

75 км

- автошляхами

71 км

До Києва

- фізична

492 км

- залізницею

650 км

- автошляхами

570 км

Міська влада

Адреса

82400, м. Стрий, вул. Шевченка, 71

Стрий у Вікісховищі

Стрий () - місто у Львівській області, адміністративний центр Стрийського району і Стрийської міської громади.

Після Першого поділу Польщі місто відійшло до Імперії Габсбургів, згодом Австро-Угорська імперія. З початком Першої світової війни Стрий стає місцем народження легіону Українських січових стрільців. У 1920- 1930-х роках Стрий був одним із найактивніших осередків УВО й ОУН. В середині XIX століття місто перетворилося на значний залізничний та газопромисловий центр, що сприяло швидкому розвитку міста. За Пактом Молотова - Ріббентропа 1939 року Стрий анексований Радянським Союзом.

14 березня 1990 року у Стрию, першому з українських міст, підняли національний символ - прапор України. У 2003 році місто визнано найкращим районним центром Львівської області.

Назва річки Стрий - давня за походженням і означає "течія", "пливуча вода". Етимологія слова Стрий бере початок з індоєвропейського кореня *sreu. Слова з таким коренем та подібним змістом існують в українській - струм, струя, струмок, струмінь, польській - struga, strumień, ірландській - sruami (струм), німецькій - Strom, іранській - struth (річка), староіндійських - sravati (пливе), латиській - straume, литовській - sriatas, strautas (те що пливе, струя) та інших мовах.

У минулому назва міста могла писатися по-різному, проте звучала завжди однаково (звичайно з врахуванням деяких давніх латинсько-польських ортографічних особливостей). Наприклад, у різних старовинних документах можна натрапити, крім назви Стрий, на такі варіанти: Stryg, Stry, Stryj, Strig, Strigenses, Stryi, Striy, Strey, Striig, Strya, Sthryensis, Sthrya, Stryei, Stri. За весь свій час існування місто зберегло свою первісну назву.

Клімат - помірно-континентальний. Головними чинниками формування клімату є сонячна радіація, атмосферна циркуляція та характер місцевості. У Стрию в середньому налічується на рік всього 50 сонячних днів, 150 хмарних і 165 днів із перемінною хмарністю. Радіаційний баланс земної поверхні у цілому за рік достатній і становить 49 ккал/см², тільки листопад, грудень, січень і лютий мають від'ємний показник радіаційного балансу. Усього за рік випаровується 560 мм вологи, на що витрачається понад 30 ккал/см².

Середньорічна температура повітря дорівнює + 5,2 °C-8,0 °C. Найвища середня температура липня - +18,0 °C, в окремі дні температура доходить до +37 °C. Зима порівняно тепла, з частими відлигами, середня температура січня - 4 °C, але в окремі роки бувають морози і поза 30 °C.

Річна кількість опадів у середньому сягає 750-800 мм, найбільше опадів у літні місяці, найменше - взимку.

Колись Стриєм протікало декілька водяних потоків, що впадали у річку. На них працювали водяні млини. Для відпочинку жителів міста облаштований пляж на річці та діє відновлене озеро.

Одним із науковців, які припускали постання Стрия як міста в цей період, був Лев Шанковський. Він вважав, що "місто мусіло мати вже велике значення в оборонній системі князя Ярослава Осмомисла... Водночас місто Стрий мало теж велике економічне значення" (його торговельний характер підтверджує герб, що на ньому зображений мандрівний купець), адже було розташоване на перетині шляхів Київ-Угорщина, Галич-Угорщина та Коломия-Перемишль-Шльонськ.

Між 1398 та 1431 роками місто було повністю знищено монголо-татарами, тому своїм привілеєм 21 жовтня 1431 року Владислав II Ягайло дозволив шляхтичу-лицареві Закліці Тарлові з Щекаровичів наново заснувати місто і розвивати його на Магдебурзькому праві. Північно-західний кордон міста проходив по сучасній вулиці Т. Шевченка [Архівовано 21 березня 2019 у Wayback Machine.] біля парку ім. О. Нижанківського [Архівовано 21 березня 2019 у Wayback Machine.], а за цією межею пізніше було закладено міський цвинтар. За привілеями наданими місту Ягайлом було визначено будівництво різних споруд, зокрема "суконниць" на Ринку, встановлення конкретних днів для торгівлі та звільнення міщан на 10 років від усіх податків і данин.

У ХVI столітті розвинулись склярський, бондарський, кушнірський, кравецький і ткацький, солодовицький цехи, кілька млинів, які мололи зерно та дробили дубову кору для вичинки шкіри.

У 1576 король Стефан Баторій офіційно надав євреям право проживання в Стрию і гарантував їм рівні з християнами права. Виникла організована єврейська громада.

Інтереси українців-міщан у середньовічному Стрию відстоював радчий, а згодом війт Василь Цибульчак. Православні міщани-українці мали значний вплив в управі міста, ремісничих цехах, хоч організовувати їх мали право тільки міщани-католики.

За даними 1811 року у місті з промислових підприємств були тільки ремісницькі майстерні (миловарна, позументна, сідлярська, ткальня), а також водяні млини, пивоварні, чотири гуральні, цегельня.

Під час пожежі 1827 року згоріло 96 будинків, значною мірою постраждав костел.

1897 року українці міста подали петицію з проханням відкрити українські класи в гімназії. Через кілька років перебування в різних інстанціях вона раптом "згоріла". Нову петицію, складену 1905, Шкільна Рада відіслала місцевому старості, який "терором" вимагав відкликати підписи. Потім Краєва Шкільна Рада повідомила, що то - не її компетенція, а Галицького сейму.

З кінця XIX століття Стрий був одним із найважливіших осередків українського національного руху в Галичині. 1 січня 1900 року відбулося урочисте відкриття приміщення Народного дому. Активізація громадського і політичного життя міста відбувалася під впливом діяльності доктора Євгена Олесницького, отця Олекси Бобикевича та отця Остапа Нижанківського (так звана Стрийська трійця).

В місті були організовані: залізничний курінь, залізничне депо, сотня залізничних мостів Української Галицької Армії; пізніше перенесені до Станиславова.

Під час українсько-польської війни 1918-1919 років у Стрию розташовувалося командування Третього Корпусу Української Галицької Армії.

13 травня 1919 року Стрий окупувало польське військо, розпочалися розстріли та репресії.

30 грудня 1930 р. територія міста розширена шляхом приєднання частини території сіл Грабовець і Дуліби.

У 1918- 1923-х роках діяла Державна українська гімназія ( 1906- 1918 і з 1924 - українські відділи при польській гімназії), у 1920- 1930-х роках - українська приватна жіноча семінарія та гімназія "Рідної Школи", філія Львівського Вищого Музичного Інституту, музей "Верховина" (з 1932 року) та низка інших культурно-освітніх, суспільно-політичних, економічних і виховних організацій і товариств, серед іншого - найбільший після Львова осередок Пласту.

У 1928 році розроблено план електрифікації Стрия.

Після початку Вторгнення СРСР до Польщі внаслідок обміну територіями з нацистськими військами 22 вересня 1939 року місто потрапило під контроль совітів.

Окупаційна влада почала проводити репресії проти єврейського населення, заснувала в Стрию юденрат. Почалися депортації в табір смерті Белжець. Решту жителів переселили в єврейське гетто, яке було повністю знищено до серпня 1943 року Стрый // Электронная еврейская энциклопедия. (рос.) .

У післявоєнний період місто стає великим промисловим центром. Своєму швидкому соціально-економічному розвитку Стрий завдячує зручному розташуванню на перехресті міжнародних залізничних та автомобільних шляхів. В 1961 році в місті діяло 22 підприємства.

З 30.12.1962 Стрий (з селищем міського типу Моршин) був містом обласного підпорядкування Львівської області.

14 березня 1990 року, ще за існування СРСР, у Стрию, першому з українських міст, підняли національний символ - прапор України.

У вересні 1991 року відкрили відроджену гімназію імені митрополита Андрея Шептицького.

У 2003 році місто визнано найкращим районним центром Львівської області.

22 лютого 2014 демонтували пам'ятник радянському солдату на площі Ринок.

У місті діють телерадіокомпанії "Телст" та "ТРК Лан", остання володіє регіональною телекомпанією "TV Лан" та радіостанцією Стрий FM (101,0 FM). У місті встановлений передавач радіостанцій Fresh FM (104,8 FM) та FM Галичина (107,9 FM). Окрім цього транслюються дві радіостанції проводового мовлення: "Голос Стрия" та "Радіо Стрийська хвиля".

Стрий є важливим транспортним вузлом Західної України. Через місто проходять міжнародні автошляхи (Стрий - Знам'янка) та ( Київ - Чоп), європейські - ( Брест - Махачкала), Мукачеве- Львів, національні (Стрий - Кишинів) та ряд регіональних. Транзитні автомобільні потоки оминають місто об'їзною дорогою.

За 4 кілометри на південний захід від міста розташований колишній військовий аеродром "Стрий", унікальний тим, що може приймати літаки всіх існуючих типів. Саме його характеристики, географічне розташування міста може в майбутньому посприяти створенню аеропорту.

В місті діють три автостанції: автостанція "Стрий" ( вул. Успенська, 31), автостанція "Стрий" ( вул. Багряного, 4 А) та міжміська автостанція "Стрий" ( вул. Вокзальна, 7).

Стрий є одним із промислово розвинутих центрів Львівської області. Переломним для розвитку економіки міста став 1999 рік, коли промисловість подолала тривалий період спаду виробництва. Важливим для промисловості міста став 2003 рік, коли завершилося будівництво заводу німецької фірми Leoni AG (ТзОВ "LEONI Wiring Systems UA (GmbH)"). У розбудову проекту було інвестовано понад 50 млн євро. Виготовленими на заводі кабельними мережами оснащуються автомобілі світових брендів "Опель", "Порше" та "Фольксваґен". Після 2008 року на показники промисловості негативно вплинула світова фінансова криза.

Промисловість в місті представлена такими галузями: машинобудівною, металообробною, деревообробною, легкою, харчовою, поліграфічною та виробництвом будівельних матеріалів. Стрий - осідок газового промислу області і тут розташоване Стрийське газопромислове управління.

Найважливіші підприємства міста:

ДП "Стрийський вагоноремонтний завод" - одне із найбільших і найстаріших сьогодні діючих (діє із 1874 року) підприємств регіону;

ТзОВ "LEONI Wiring Systems UA (GmbH)" - завод з випуску кабельних мереж для автомобілів;

ВАТ Стрий-Авто - виробник автобусної техніки;

ТзОВ Discovery Drilling Equipment Ltd. (створений на базі ВАТ "Стрийський завод „Металіст"") - виробництво бурової геологорозвідувальної техніки;

ТзОВ "Екран" - виробництво дверей та вікон з ПВХ;

ТзОВ "Перша Українська Цинковня" - завод гарячого цинкування металу, як частина концерну "Екран";

ВАТ "Меблевий комбінат „Стрий"" - одне із найбільших і найсучасніших українських виробників меблів із масиву деревини;

ТзОВ "Видавничий Дім „Укрпол"" - лідер у галузі поліграфії в Західному регіоні України;

"Стрітекс" - україно-данська швейна фабрика, одне із найстаріших підприємств регіону;

ВАТ "Стрийський завод КПО" - випуск ковальсько-пресового обладнання;

Комбінат хлібопродуктів № 1 та Комбінат хлібопродуктів № 2 - виробництво продуктів борошномельно-круп'яної промисловості;

ПП "СМіО" (торгова марка "Стрийські делікатеси") та ПП "Роман" - виробництво м'ясопродуктів.

У 1809 році в Стрию був заснований перший оздоровчий центр - аптека, пізніше на її базі була відкрита перша приватна лікарня. Відкрив її чех Баулік. До того часу люди в основному лікувалися методом народної медицини в домашніх умовах. В середині XIX століття у Стрию відкрилася друга приватна лікарня. Лікування було дорогим і не всі жителі могли оплатити послуги лікарів. Тому за показником смертності місто посідало третє місце серед міст Австро-Угорської імперії наприкінці XIX століття.

При радянський владі було запроваджено безплатне лікування мешканців, відкрито лікарню і поліклініку.

На сьогоднішній день охорона здоров'я міста представлена чотирма медичними установами, які підпорядковані відділу охорони здоров'я виконкому Стрийської міської ради:

Стрийська центральна міська лікарня, складається з таких відділень: терапевтичне, пульмонологічне, кардіологічне, неврологічне, шкірно-венерологічне, інфекційне, поліклінічне.

Стрийська міська дитяча лікарня, складається з таких відділень: педіатричне, поліклінічне.

Стрийський міжрайонний пологовий будинок, складається з таких відділень: пологове, патологія вагітних, гінекологічне, жіноча консультація.

Стрийська міська стоматологічна поліклініка, складається з таких відділень: терапевтичне, ортопедичне, дитяче.

Крім цього в місті діє:

Стрийська залізнична лікарня

Стрийська центральна районна лікарня

При Стрийській центральній районній лікарні діє клініка Міжнародного центру нейрохірургії, аналог такої клініки в Україні є лише у Києві.

Дошкільна освіта міста представлена 12 дошкільними навчальними закладами ( дитячі садочки), 5 з яких - комбінованого типу і один - компенсуючого типу.

Заклади шкільної освіти міста Стрия: ЗСШ I-III ступенів № 1, ЗСШ I-III ступенів № 2, ЗСШ I-III ступенів № 3 ім. І.Франка, Спеціалізована ЗСШ I-III ступенів № 4, ЗСШ I-III ступенів № 5 імені В. Стасюка, ЗСШ I-III ступенів № 6, ЗСШ I-III ступенів № 7, ЗСШ I-III ступенів № 8, ЗСШ I-III ступенів № 9, ЗСШ I-III ступенів № 10, Початкова школа І ступеня № 11, Початкова школа-сад І ступеня № 12, Навчально-виховний комплекс "Школа І ступеня - гімназія імені Митрополита Андрея Шептицького".

У Стрию функціонує понад 20 закладів культури. Найголовніші із них: Народний дім, міський та районний будинки культури.

У місті діє Стрийське відділення Національної спілки письменників України та літературно-мистецькі об'єднання "Хвилі Стрия" та "Стрий-КО". Традиційними для міста стали Всеукраїнський конкурс юних піаністів імені Нестора Нижанківського та пісенний фестиваль "Цвіт папороті", який у 2009 році проводився у статусі всеукраїнського.

У Стрию діє декілька мистецьких колективів, зокрема такі: муніципальний чоловічий хор "Каменяр" (художній керівник та диригент - заслужений діяч мистецтв України Степан Целюх), Народний камерний хор імені Михайла Вербицького (художній керівник та диригент - заслужений працівник культури України Ігор Михайлів), Зразковий дитячий хор "Щедрик" (художній керівник та диригент - Ігор Іваницький), Народний камерний оркестр (художній керівник - Іриней Турканик), Народний драматичний колектив (керівник - Іван Нагірний), Народний вокально-інструментальний гурт "Говерла" (керівник - Михайло Золотуха).

Всі бібліотеки міста об'єднані у Централізовану бібліотечну систему. За сприяння Стрийської міської ради, місцевих підприємців та програми "Бібліоміст" бібліотеки є комп'ютеризовані і під'єднані до мережі Інтернет. Центральна міська бібліотека в 2010 році стала членом Української бібліотечної асоціації.

У Стрию на сьогоднішній день діє близько десятка музеїв. Головним музеєм міста є краєзнавчий музей "Верховина".

Музей "Верховина" має декілька філіалів, зокрема:

Меморіальний комплекс "Борцям за волю України" - меморіальний комплекс жертвам репресій, розташований у будинку колишньої тюрми;

Музей Петра Обаля - музей-виставкова зала українського художника і викладача малювання Петра Обаля;

Музей-садиба родини Бандерів - музей створений у будинку, в якому впродовж 1919-1928 років проживав під час свого навчання в Стрию Степан Бандера;

Музей Ольги Бачинської - музей відомої стриянки Ольги Бачинської, учасниці багатьох громадських товариств і подій;

Крім музею "Верховина" та його філій в місті діють ще такі музеї:

Літературно-мистецький музей "Хвилі Стрия" - музей літературно-мистецького об'єднання "Хвилі Стрия";

Музей бджільництва Прикарпатського краю - музей історії бджільництва Прикарпатського краю;

Кімната-музей Остапа та Нестора Нижанківських - музей присвячений пам'яті війни в Афганістані;

Народний дім - музейні експозиції присвячені стрийським композиторам;

Музей Афганської пам'яті

Музей історії Народного дому та стрийського осередку "Просвіти" - музей головної культурної споруди міста та історії стрийського осередку "Просвіти".

Навесні 2015 року у Стрию розпочалась акція "Стрий - місто магнолій". Організаторами виступили ГО "Молодь Стрийщини" та її керівник Михайло Шмігельський. Станом на весну 2016 року в загальному у місті посаджено понад 50 молодих магнолій.

Найбільшою релігійною громадою є греко-католицька. У місті діє Стрийська єпархія УГКЦ, до складу якої входять п'ять адміністративних районів Львівської області: Стрийський район, Городоцький район, Жидачівський район, Миколаївський район (центральна частина), Перемишлянський район (північно-східна частина). При єпархії діє міжнародний благодійний фонд "Карітас". До храмів УГКЦ у Стрию належать: кафедральний храм Успіння Пресвятої Богородиці, Благовіщення Пречистої Діви Марії, Святих Апостолів Петра і Павла, Святих Володимира і Ольги, Всіх Святих Українського Народу, Блаженного Священномученика Миколая Чернецького, Блаженного Священномученика Йосифата Коциловського, Святого Апостола Якова.

До релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату належить церква Архістратига Михаїла та собор Святого Іонна Хрестителя.

Костел Різдва Пресвятої Богородиці - єдиний римо-католицький храм міста. При єпархії діє релігійна місія "Карітас-Спес-Стрий".

Значною мірою на архітектуру міста вплинуло 18 великих пожеж. Найбільша пожежа 1886 року знищила 3/4 міста (970 будинків): всі громадські будівлі, житлові квартали, суд, магістрат, костел, військові склади, податковий уряд, повітову раду, синагогу. Для відбудови міста уряд Австро-Угорщини надав грошову допомогу в сумі 10 000 золотих крейцерів для відбудови міста згідно з архітектурним планом Львівського політехнічного товариства, котрий передбачав правильні геометричні форми забудови кварталів, спорудження двоповерхових кам'яних домів. Кошти для новобудов збирали в цілій імперії. Саме тому в Стрию немає споруд з XVIII і XIX століть. Зате чудово представлені зразки архітектурних стилів початку XX століття - романтичний модерн, сецесія, конструктивізм. Найдавніші будови - реконструйований наприкінці XIX століття костел та будинок санстанції, збудований у стилі класицизму.

В Стрию налічується 105 пам'яток архітектури місцевого значення. До найголовніших історико-архітектурних пам'яток міста належать:

У 1862 році в парку "Вільшина" (тепер парк імені Тараса Шевченка) спорудили один із перших, а можливо й перший пам'ятник у Стрию присвячений пам'яті австрійських солдат, що загинули під Маджентою і Сольферіно (скульптор Ципріан Годебський). Приблизно у 1919- 1920 роках пам'ятник знищено.

У Стрию встановлено багато пам'ятників видатним українським діячам, зокрема єдиний в Україні пам'ятник- триптих Тарасу Шевченку, Івану Франку, Лесі Українці, єдиний на Львівщині пам'ятник Ярославу Стецьку, а також пам'ятники Степану Бандері, Богдану Хмельницькому, Тарасу Шевченку, два пам'ятники Івану Франку, пам'ятник "Синам Стрийщини, які не повернулися з Афганської війни", скульптурна композиція "Пієта" (як частина меморіального комплексу), арка на честь 600-річчя міста, пам'ятний знак Зеновію Красівському та пам'ятник радянському солдату на міському цвинтарі.

Перші відомості про футбол у Стрию відносяться до 1906 року, до речі, другі у Галичині. Перший матч у Стрию відбувся 29 червня 1906 року, коли збірна стрийської гімназії поступилась збірній Львова - 0:3. Наступного року було засновано Студентський Клуб Спортовий (СКС), який незабаром був перейменований у "Погонь".

У 1911 році українці Стрия організували власний спортивний клуб. Клуб отримав назву - Український Спортовий Клуб (У. С. К.) "Скала". 28 серпня 2011 року клуб відзначив своє сторіччя і є одним із найстаріших футбольних клубів України. Сьогодні ФК "Скала" виступає у другій лізі Чемпіонату України з футболу.

Високих успіхів стрияни досягли в автомодельному спорті (кордові моделі), двічі поспіль ( 2010 р., 2011 р.) стаючи чемпіонами України. В Стрию із цього виду спорту проводилися етапи чемпіонату України, 57-й чемпіонат Європи (з 31 липня по 2 серпня 2008 року), фінальний етап Кубка Європи-2011 (з 9 вересня по 11 вересня 2011 року).

У місті є декілька стадіонів, на найбільшому з них, стадіоні "Сокіл" домашні поєдинки проводить місцева футбольна команда "Скала", проводяться чемпіонати із легкої атлетики та автомодельного спорту (кордові моделі).

У Стрию діють дві дитячо-юнацькі спортивні школи, 15 спортивних клубів за місцем проживання, а також 12 спортивних залів та відкритих спортивних майданчиків. Найпопулярніші види спорту серед молоді - це: футбол, єдиноборства та бойові мистецтва ( бокс, карате, тайський бокс, дзюдо), легка атлетика, теніс, картинг, настільний теніс та багато інших.

У Стрию народилися українські перекладачі та поети: Анатолій Онишко, Ігор Шанковський, поетеса, письменниця і художниця Ліда Палій та поетеса, перекладач, мистецтвознавець Марта Калитовська, бібліограф, літературознавець, музеєзнавець, видавець, педагог, упорядник книжок, автор передмов і приміток до книг, громадський діяч, пластун Євген-Юлій Пеленський. У місті певний час працював український письменник та громадський діяч Лесь Мартович, який видав у Стрию літературно-художній, науково-публіцистичний збірник "Ватра". Уродженцями міста також є американський письменник Луї Беглі та польські письменники Юліан Стрийковський та Корнелій Макушинський. У стрийській гімназії навчався польський поет Казимир Вежинський.

Одним із найперших стрийських художників є представник Львівського ренесансу - Василь зі Стрия. У Стрию народився австрійський художник Людвіг Міннігероде. Половину свого життя в місті прожив український художник та викладач малювання Петро Обаль. До стрийських художників також належать Ігор Боднар, Олекса Харків, Григорій Паламар, Ігор Завозін та Остап Оброца.

У 1683- 1684 роках у місті проживав молдовський митрополит і політичний діяч Дософтей. Із містом пов'язані імена багатьох діячів УГКЦ: Андрій Білецький, Олекса Бобикевич, Мирослав Любачківський, Олексій Зарицький. Теперішній глава УГКЦ Святослав Шевчук народився в Стрию.

Громадсько-політичні діячі:

Віталій Антонов (підприємець, почесний консул Литовської Республіки у Львові),

Ольга Бачинська,

Остап Вахнянин - діяч Пласту,

Збігнєв Месснер (прем'єр-міністр Польщі у 1985-1988 роках),

Ярослав Кондратьєв (генерал-полковник міліції, ректор Національної академії внутрішніх справ України),

Зеновій Красівський (літератор і правозахисник) та Олесницький Євген,

Пол Винник - головнокомандувач армії Канади є внуком канадських емігрантів зі Стрию,

Мирослава Знаєнко - славістка, літературознавець, культуролог.

Діячі ОУН, пов'язані зі Стриєм:

Вахнянин Остап - засновник Закарпатського Пласту.

Військові діячі, пов'язані із Стриєм:

Усік Руслан Вікторович (1969-2022) - молодший сержант Національної гвардії України, учасник російсько-української війни, що загинув у ході російського вторгнення в Україну в 2022 році.

Стрийські спортсмени: Ганна і Марія Музичуки (шахи), Гордій Остапович (спортивне запам'ятовування) Олександр Зубріхін (бокс), Роман Романчук (бокс) та футболісти: Володимир Данилюк, Юрій Дубровний, Василь Кардаш, Сергій Сібіряков, Андрій Тлумак, Тарас Петрівський.

Оксана та Володимира Бандери - рідні сестри Степана Бандери.

Григорій Паламар - Заслужений художник України.

Ігор Завозін - член спілки художників України.

Михайло Мандрик - громадський діяч.

Ярослав Кривко - генеральний директор ВО "Львівтрансгаз" (до 1993 року).

Андрій Корчак, Юрій Дяковський - Герої Небесної сотні. Герої України (посмертно).

Богдан Коваль, Володимир Бандера, Володимир Вірщук, Роман Цурковський, Євстахія Мілянич, Микола Гошовський, Любомир Гуменний, Ярослава Парахоняк-Рубель, Іванна Присгай-Клим, Ярослав Падох, Остап Савчинський, Климентій Баб'як, Ірина Пеленська, Наталія Пазуняк, Едвард Козак, Володимир Андрушук, Осип Бандера, Ілля Городецький, Андрій Кірічак, Омелян Цісик, Лев Шанковський, Василь Лев - члени комітету і редакційної колегії альманаху "Стрийщина".

За назвою міста Стрий у багатьох містах України є Стрийська вулиця: у Києві, Львові, Івано-Франківську, Чернівцях, Коломиї, Дрогобичі, Сколе. Також за назвою міста названо Стрийський парк та Стрийський ринок у Львові, місцевість в Альберті й школу в Саскачевані (Канада). Назву двох останніх надав 1910 року Зиновій Микитка син священика з Купчинець, Тернопільського повіту. До реєстру він подав три назви: Галич, Стрий і Микитка. Уряд прийняв назву Стрий.

Коли розпочали експлуатацію Дашавського родовища, у місті Стрий для освітлення вулиць було встановлено ліхтарі, які ніколи не гасилися, бо утримання ліхтарників обійшлося б дорожче, ніж вартість газу, який згорав за добу. Тому місто прозвали "містом вічного світла".

1939 року у Стрию у танковому полку служив радянський та російський конструктор стрілецької зброї - Михайло Калашников.

Під Стриєм помер головний герой повісті "Поїзд точно за розкладом" німецького письменника, лауреата Нобелівської премії із літератури Генріха Белля.

1. Статистичний збірник "Чисельність наявного населення України" на 1 січня 2017 року (PDF(zip))

2. Гаврош Олександр. Вуйко Стрий. Старовинне галицьке місто очима закарпатського подорожувальника [Архівовано 21 травня 2011 у Wayback Machine.] // Україна Молода. - 2009. - 8 лип.

3. Стрий і Стрийщина Львівська газета

4. Дрогобицько-Стрийська конурбація[недоступне посилання з червня 2019] goroda.blogsome.com

5. "Географія Стрийщини", Євстахій Сакаль, Щедрик -Стрий, 2005 р., ISBN 966-7378-56-X

6. Prochaska A. Historja miasta Stryja. - Л. - 1926

7. ↑ Атлас Стрийщини, Стрий, "Щедрик", 2006, ISBN 966-7378-56-X

8. "Стрийщина" (книга 1), сторінки історії, Щедрик - Стрий, 2009 р., ISBN 978-966-15-2401-8

9. Стрийщина: історично-мемуарний збірник 1. Нью-Йорк: НТШ. 1990. с. 77-78, 83. Архів оригіналу за 26 листопада 2018.

10. Василь Верига. Нариси з історії України (кінець XVIII - початок XIX ст.). - Львів: Світ, 1996. - 448 с.- С. 179-180. ISBN 5-7773-0359-5

11. Dz.U. 1926 nr 3 poz. 18 Rozporządzenie Rady Ministrów z dnia 30 grudnia 1925 r. o zmianie granic gminy miejskiej Stryj w powiecie stryjskim. [Архівовано 13 жовтня 2016 у Wayback Machine.](пол.)

12. Руккас А. Польсько-радянська війна 1939 // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2011. - Т. 8 : Па - Прик. - С. 395. - 520 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1142-7.

13. Вікі любить пам'ятки (статистика районів і міст)

14. Biriulow J. Rzeźba lwowska. - Warszawa: Neriton, 2007. - S. 71. - ISBN 978-83-7543-009-7.

15. Співробітництво міст України та Польщі

16. Культурна й гуманітарна співпраця міст України та Великої Британії

17. Onomastica: Випуски 1 - 14 Читати на Google Books

18. Вісник Академії наук Української Радянської Соціалістичної Республіки, Випуски 1 - 12, Видавництво Академії наук Української РСР, 1957 Читати на Google Books

Вортман Д. Я. Стрий [Архівовано 1 січня 2017 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2012. - Т. 9 : Прил - С. - С. 867. - 944 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1290-5.

Stryj // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1890. - Т. XI. - S. 429. (пол.).- S. 429-438. (пол.)

Prochaska A. "Ilustrowany Kalendarz Stryjski. - Стрий, 1912. - 111 с. (пол.)

Prochaska A. "Historja miasta Stryja". - Л., 1926. (пол.)

Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1974-1985.

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

"Хвилі Стрия" / Віктор Романюк, Марія Дорошенко. - Стрий : Щедрик, 1995. - 656 с. - ISBN 5-7707-2522-2.

Стрийщина: історично-мемуарний збірник. - Нью-Йорк : НТШ, 1990. - Т. 1. - 634 с.

Стрийщина: історично-мемуарний збірник. - Нью-Йорк : НТШ, 1990. - Т. 2. - 604 с.

Стрийщина: історично-мемуарний збірник. - Нью-Йорк : НТШ, 1993. - Т. 3. - 636 с.

Збірник краєзнавчих розвідок. "Краєзнавчий вісник". - Випуск 1. - Стрий : Щедрик, 2002. - 106 с. - ISBN 966-7378-27-6.

Збірник краєзнавчих розвідок. "Краєзнавчий вісник". - Випуск 2. - Стрий : Щедрик, 2006. - 204 с. - 300 прим. - ISBN 966-7378-57-8.

Збірник праць. "Стрийщина крізь призму століть" / В. Петрик, І. Смуток, Л. Тимошенко, В. Ханас, А. Петрик. - 3. - Дрогобич : КОЛО, 2004. - 188 с. - 300 прим. - ISBN 966-7996-44-5.

"Стрийщина" (сторінки історії). - Книга 1. - Стрий : Щедрик, 2009. - 688 с. - ISBN 978-966-1524-01-8.

"Мандрівки вулицями Стрия" (Туристичний путівник) / О. Пилипів. - Стрий : ДП Видавничий дім "Укрпол", 2008. - 60 с. - 1000 прим. - ISBN 978-966-8955-07-5.

"Стрий" (Фотоальбом) / Т. Гайдукевич. - Стрий : ДП Видавничий дім "Укрпол", 2007. - 96 с. - ISBN 966-96519-8-3.

Роман Пастух. "Стрийщина крізь віки" (Енциклопедична книга-альбом). - Дрогобич : Видавництво "КОЛО", 2011. - 520 с. - 1000 прим. - ISBN 978-966-2405-49-1.

Незалежний культурологічний часопис "Ї" - число 70 / 2012 "СТРИЙ STRYJ STRYI אירטס" [Архівовано 20 березня 2013 у Wayback Machine.] - Львів, 2012. - 304 с. - 1000 прим.

(Перевірено 17 березня 2012)

# data[].attributes.attachment_link.title
Стрий - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Стрий Основні дані Країна Засноване Перша згадка 1385 р. Населення ▼ 59 325 (01.01.2017) [1] - повне ▼ 59 325 (01.01.2017) [1] Координати 49°15′ пн. ш. 23°51′ сх. д. H G O Міста-побратими Новий Сонч, Лешно, Львувецький повіт, Закопане, Збоншинек, Бєльці, Дюрен, Даугавпілс, Кішкунгалаш, Ґрадачац, Менсфілд, Ле-Ерб'є, Веґревіль Відстань До обл./респ.

# data[].attributes.location_name
Головний Залізничний Вокзал, Двірцева площа, 1, Львів, Львівська область, Україна, 79000

# data[].attributes.attachment_caption
Пригоди почалися ще у Львові! Дорогою до вокзалу зламалася валіза, запізнився автобус і я ледве не спізнилася на потяг!)))

# data[].attributes.headline
Головний Залізничний Вокзал, Двірцева площа, 1, Львів, Львівська область, Україна, 79000

# data[].attributes.subject
Головний Залізничний Вокзал, Двірцева площа, 1, Львів, Львівська область, Україна, 79000

# data[].attributes.location_name
Залізничний вокзал, вулиця Івана Франка, Львів, Львівська область

# data[].attributes.headline
Залізничний вокзал, вулиця Івана Франка, Львів, Львівська область

# data[].attributes.subject
Залізничний вокзал, вулиця Івана Франка, Львів, Львівська область

# data[].attributes.body
Пригоди почалися ще вдома! Вперше у житті Я ледве не запізнилася на потяг!

# data[].attributes.location_name
вул. Володимира Великого, Львів, Львівська область, Україна, 79000

# data[].attributes.headline
вул. Володимира Великого, Львів, Львівська область, Україна, 79000

# data[].attributes.subject
вул. Володимира Великого, Львів, Львівська область, Україна, 79000

# data[].attributes.body
А ось звідси!

# data[].attributes.location_name
Львів, Львівська область

# data[].attributes.headline
Львів, Львівська область

# data[].attributes.subject
Львів, Львівська область

# data[].attributes.body
Моє найулюбленіше місце у Львові, але подорож розпочалася не звідси)