# data[].attributes.headline
Участь українських письменників у Другій світовій війні

# data[].attributes.subject
Участь українських письменників у Другій світовій війні

# data[].attributes.headline
Шовкопляс Юрій Юрійович

# data[].attributes.subject
Шовкопляс Юрій Юрійович

# data[].attributes.body
Учасник Другої Світової війни, Ю. Шовкопляс вступає добровольцем до лав Червоної Армії, стає літературним працівником газети «Ворошиловець» Харківської воєнної округи, штаб якої у жовтні 1941 р. було перенесено до Ворошиловграду.

У листопаді округ та його газету переводять до Сталінграду, газету перейменовують на «Красное знамя». Ю. Шовкопляс у грудні 1941 р. був переведений до газети 57 армії «Сталинский воин» на посаду спецкореспондента.

57 армія діяла на дільниці Слов’янськ-Барвенкове-Лозова й входила до складу Південного фронту. Наприкінці 1942 р. Ю. Шовкопляс був відкликаний у розпорядження Політуправління фронту та разом зі штабом фронту відступив до району Туапсе. Там був призначений до газети «Вперед к победе!» Чорноморської групи військ Закавказького фронту, а в листопаді був переведений до газети «Вперед за Родину» Північної групи військ Закфронту.

У кінці вересня 1943 р. Ю. Шовкопляс, який на той час працював у редакції газети 58-ї армії, був перекинутий на Україну (район Ворошиловграду) на переформування. У листопаді він захворів на запалення легенів та понад два місяці перебував у госпіталі. У січні 1944 р. Ю. Шовкопляс входить до складу 4-го Українського фронту, у лютому був призначений на посаду спецкореспондента до газети цього фронту «Сталинское знамя». 4-й Український фронт до весни 1944 р. діяв у Криму, а протягом 1944-45 рр. пройшов через Карпати, діяв в Угорщині, Польщі, Німеччині, Чехословаччині. День Перемоги Ю. Шовкопляс із редакцією «Сталинского знамени» зустрів у чеському місті Моравська Острава.

1945 р. був прийнятий до Комуністичної партії. Коли штаб фронту був виведений із Чехословаччини й перетворений на штаб Прикарпатського воєнного округу з перебуванням у м. Чернівці, Ю. Шокопляс до травня 1946 р. працював у газеті «Сталинское знамя», після чого був демобілізований. Нагороджений орденами Леніна, Червоної Зірки, Знаком Пошани, медалями.

По війні — керівник кафедри журналістики Харківського університету (1949–1951) та Харківської організації СПУ (1953–1956). З 1956 по 1960 р. — головний редактор журналу «Прапор».

Аникієнко Андрій 11-б

# data[].attributes.attachment_link.title
400px-Юрій_Шовкопляс_у_1950-ті

# data[].attributes.headline
Тема війни в літературі шістдесятників та сучасників

# data[].attributes.subject
Тема війни в літературі шістдесятників та сучасників

# data[].attributes.headline
ДОКУМЕНТАЛЬНА ЛІТЕРАТУРА ЧАСІВ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ

# data[].attributes.subject
ДОКУМЕНТАЛЬНА ЛІТЕРАТУРА ЧАСІВ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ

# data[].attributes.headline
Головні книжки української літератури про Другу світову війну

# data[].attributes.subject
Головні книжки української літератури про Другу світову війну

# data[].attributes.headline
Художня література

# data[].attributes.subject
Художня література

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентация без названия (15)

# data[].attributes.attachment_link.title
Участь_українських_письменників_у_Другій_світовій_війні (2)

# data[].attributes.headline
Документальна література часів Другої світової війни. (Єрмоленко, Даденко)

# data[].attributes.subject
Документальна література часів Другої світової війни. (Єрмоленко, Даденко)

# data[].attributes.body
На думку спадає "Щоденник" Аркадія Любченка. Він був у двадцяті роки членом угруповання "ВАПЛІТЕ". І цей щоденник 41-45 року вийшов друком вже в еміграції. Цей текст є в чомусь дуже проникливий, надзвичайно цікавий своєю документальністю, тому що там точно і детально фіксує цей період його життя. Це історія людини, яка з приходом німецьких військ не поїхала в евакуацію. Він залишився в Харкові. Пізніше поступово просувався на захід разом з маленьким сином. Власне, книга й складається із записів Аркадія в часи Другої світової війни. Критики відзначають, що саме у книзі Любченка найдетальніше і точно описані ті події.

Є цінними спогади Юрія Шевельова "Я-мене-мені… (і довкруги)". Вони написані пізніше, проте цей період окупації і просування на захід в чомусь перегукується зі "Щоденником" Любченка. Шевельова цікаво читати ще й з позиції розуміння, як жилося представникам культурного світу: чим вони займалися в цей період, що відбувалося з цими людьми. Там є цікаві пасажі про Олеся Гончара, який був учнем Юрія Шевельова. Перша частина спогадів «В Україні» висвітлює життя автора від дитинства до Другої світової війни, коли шляхи простелилися до Києва і далі — до західних меж України.

Також цікавим є документальний роман Анатолія Кузнєцова "Бабин Яр". Це спогади Анатолія Кузнєцова, російського письменника, про розстріл євреїв восени 1941 року, про життя в окупованому Києві, а вже потім — про звільнення України від нацистів. Це все, що він бачив на власні очі, адже його будинок був розташований поруч із концентраційним табором. В цю ж книгу-документ Кузнєцова увійшли також спогади та свідчення людей, які пережили масові розстріли у Бабиному Яру. Це досить складна для читання, але важлива література про Другу світову війну в українському контексті.
«Друга світова. Непридумані історії. (Не) наша, жива, інша» Вахтанга Кіпіані. У книзі — збірка реальних історій, переказаних зі слів батьків, бабусь та дідусів. Автори історій розповідають про Другу світову війну, про людей, чиє життя змінилося назавжди. Ви дізнаєтесь про життя депортованих, про людей, яких вивезли на примусові роботи, про українців, які воювали в різних арміях та багато іншого.

# data[].attributes.headline
Кожем'яко Анна і Сіренька Софія

# data[].attributes.subject
Кожем'яко Анна і Сіренька Софія

# data[].attributes.attachment_link.title
Головні книжки української літератури про Другу світову війну

# data[].attributes.headline
Високос Ксенія

# data[].attributes.subject
Високос Ксенія

# data[].attributes.attachment_link.title
Участь українських письменників у Другій світовій війні

# data[].attributes.headline
Гайдук Євгенія, Кольцина єлизавета

# data[].attributes.subject
Гайдук Євгенія, Кольцина єлизавета

# data[].attributes.attachment_link.title
Blank Company Profile Business Presentation in Red Maroon White Geometric Style

# data[].attributes.body
У червні 1941 р. Олесь Гончар у складі студентського батальйону пішов добровольцем на фронт.Про долю цього батальйону письменник написав у романі «Людина і зброя», за який став лауреатом республіканської премії ім. Шевченка. Влітку 1942 року потрапив у полон, звідки втік 1943-го і продовжував воювати в Червоній армії. Війну закінчив старшим сержантом на посаді старшини мінометної батареї. Нагороджений орденами Червоної зірки, Слави 3-го ступеня, трьома медалями «За відвагу»
Був тричі поранений. Один з осколків снаряду залишився в його нозі.Неодноразово знаходився під загрозою загибелі, але кожний раз йому вдавалося врятуватися від майже неминучої смерті.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.body
З початком війни Довженко був евакуйований до Ашхабада. Призначений полковником інтендантської служби, він не витримував бездіяльності і просив, щоб його відправили на фронт, де він став кореспондентом газети «Красная звезда»

# data[].attributes.body
Під час Другої світової війни був військовим кореспондентом у фронтових газетах «Красная Армия», «За честь Батьківщини», і в партизанській газеті «За Радянську Україну».

# data[].attributes.headline
Художня література часів Другої світової війни

# data[].attributes.subject
Художня література часів Другої світової війни

# data[].attributes.body
Хуторянський Єгор

# data[].attributes.attachment_caption
Юрій Дольд-Михайлик (1903–1966)• Під час Другої світової війни він був офіцером Радянської армії, працював у військовій контррозвідці.• Війна сильно вплинула на його творчість, і багато його творів присвячені темі боротьби, шпигунства та подвигів.Його книги в ті роки:Найвідоміший роман, пов’язаний із воєнною тематикою, — «І один у полі воїн» (1957). Це шпигунський роман про радянського розвідника Григорія Гончаренка, який працює під прикриттям у нацистському тилу.

# data[].attributes.headline
Юрій Дольд-Михайлик 

# data[].attributes.subject
Юрій Дольд-Михайлик 

# data[].attributes.body
(Терещенко Валерія 11-А)

# data[].attributes.attachment_link.title
Довженко фільми про Другу світову війну

# data[].attributes.headline
Тема війни в літературі шістдесятиків та сучвсників 

# data[].attributes.subject
Тема війни в літературі шістдесятиків та сучвсників 

# data[].attributes.body
Личак Вікторія 11-А

# data[].attributes.attachment_link.title
Brown and Black Modern Watercolor Presentation (1)

# data[].attributes.headline
Микола Платонович Бажан

# data[].attributes.subject
Микола Платонович Бажан

# data[].attributes.body
Микола Платонович Бажан (1904–1983) — видатний український поет, перекладач, публіцист та державний діяч. Народився 9 жовтня 1904 року в Кам'янці-Подільському в родині військового топографа. Юність провів в Умані, де навчався в кооперативному технікумі. Згодом переїхав до Києва, де продовжив освіту в кооперативному інституті та інституті зовнішніх відносин.

У 1920-х роках Бажан активно долучився до літературного життя, ставши одним із провідних поетів-футуристів. Працював сценаристом та редактором у журналі «Кіно». Під час Другої світової війни служив фронтовим кореспондентом і був відповідальним редактором газети «За Радянську Україну!». Його поезії того часу, зокрема «Клятва» та «Данило Галицький», відзначаються патріотизмом та глибоким осмисленням історичних подій.

Після війни Бажан обіймав низку важливих державних посад, зокрема був заступником голови Ради міністрів УРСР. Він також відзначився як талановитий перекладач, зокрема переклав українською мовою твори Данте, Шекспіра та Рільке. У 1970 році його кандидатуру було висунуто на Нобелівську премію з літератури, проте він відмовився від номінації. Помер Микола Бажан 23 листопада 1983 року.

Творчість Бажана залишила глибокий слід в українській літературі, поєднуючи новаторські поетичні форми з глибоким патріотизмом та філософським осмисленням дійсності.

(Стрижак Поліна 11-А)

# data[].attributes.headline
Андрій Васильович Головко

# data[].attributes.subject
Андрій Васильович Головко

# data[].attributes.body
Під час війни був спочатку військовим кореспондентом авіаційної дивізійної газети, потім – кореспондентом газети ЦК КП(б)У "Комуніст" ("Радянська Україна"), а з липня 1943р. працював у фронтовій газеті "За честь Батьківщини". З-поміж творів воєнного періоду виділяється оповідання "Дружба", яке вийшло окремою книжечкою в Уфі 1942р. 1942р. в Уфі вийшла збірка нарисів "Бойові епізоди" (твори "Бойовий екіпаж", "Капітан Чайка", "Снайпер Максим Бриксін" та ін., вміщувані раніше у фронтових газетах). З кінця 40-х років основною роботою А. Головка стала праця над "Артемом Гармашем". Роман у нинішньому його вигляді складається з трьох книг (частин). Перша з них вийшла друком у 1951р. (із змінами і доповненнями – в 1954р.); друга – в 1960р. (кількома розділами доповнена 1962р.); у трьох книгах роман опублікований 1971р. (з доповненням – в 1972р.). Письменник розпочав також четверту книгу роману, обмірковував сюжетні ходи п'ятої книги. Та їм уже не судилося побачити світ. 5 грудня 1972р. А. В. Головко помер. Спілка письменників України встановила щорічну літературну премію імені Андрія Головка за кращий роман року. Іменем письменника названі бібліотеки, школи, вулиці, колгосп на його батьківщині.

(Ільєнко Софія 11-А)

# data[].attributes.headline
Дімаров Анатолій Андрійович

# data[].attributes.subject
Дімаров Анатолій Андрійович

# data[].attributes.body
У дитинстві Анатолій пережив Голодомор в Україні 1932—1933 років, все життя згадував, як мама пекла млинці з цвіту акації.Після закінчення середньої школи в 1940 р. був мобілізований до армії. З початком Другої світової війни воював у складі 371 стрілецького полку 130 стрілецької дивізії на Південно-Західному фронті. Поблизу Могильова 17 липня 1941 року отримав важке поранення, після лікування опинився на окупованій території. Став командиром партизанського загону, мав кілька поранень і контузій, отримав інвалідність у молодому віці. Нагороджений орденами і медалями.

У 1944 році він приїхав до Луцька, де прожив шість років. І саме там, як зізнався письменник, у ньому пробудилася національна свідомість. «У мене до того ніколи не сиділо в душі , що я – українець!»

Після війни працював в заввідділом в газеті «Радянська Волинь». У 1949 видав першу збірку оповідань «Гості з Волині». У 1950-1951 роках навчався в Літературному інституті імені А. М. Горького в Москві, в 1951-1953 роках у Львівському педагогічному інституті. Закінчивши навчання, працював редактором у різних видавництвах.

Член Спілки письменників України (1949). Член Демократичної партії України (з 1990).

Помер 29 червня 2014 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі.

(Кошель Аліна 11-А)

# data[].attributes.headline
Участь Андрія Малишко у другій світовій війні (Іванченко Олександра)

# data[].attributes.subject
Участь Андрія Малишко у другій світовій війні (Іванченко Олександра)

# data[].attributes.body
Андрій Малишко – народився 1912, 14 листопада в Обухові в багатодітній родині шевця Самійла Малишка

Закінчив Обухівську семирічку. Право на навчання довелося відстоювати, бо батько був переконаний, що добре ремесло важливіше за будь-яку науку, і хотів передати синам свою майстерність шевця.

Після закінчення семирічки вступив до Київської медичної профшколи, але швидко зрозумів, що це не його. Писати почав ще з 12 років: спочатку переписуючи на більш оптимістичні фінали народних пісень, які змалку чув від своєї мами, Ївги Базилихи. Пізніше почав складати вірші сам, наслідуючи фольклорні мотиви. Після закінчення інституту в 1932 році їде до Овруча викладати українську мову й літературу, невдовзі стає завучем школи. В голодні 1932-33 живе при школі, ділиться зі школярами останнім шматком хліба. Знаючи ціну людської праці, відмовляється очолити «червоні бригади», які займалися вилученням продовольства, через що починають сипатися доноси і поет потрапляє «на олівець» до органів. Від репресій рятує мобілізація в армію. До Овруча він уже не повернувся - після демобілізації переїжджає до Харкова, працює журналістом у газеті «Комсомолець України», в «Літературній газеті» та в журналі «Молодий більшовик». Пізніше, в часи війни, стає військовим кореспондентом. У 1944-47 роках був відповідальним редактором журналу «Дніпро».Написав вірші «Україно моя!», «Ярославна», які стали поетичним літописом війни. Помер Андрій Малишко 17 лютого 1970 року. Похований на Байковому кладовищ

# data[].attributes.headline
Губенко Світлана

# data[].attributes.subject
Губенко Світлана

# data[].attributes.body
Іван Багряний: біографія, участь у війні та війна у його прозі

Біографія

Іван Багряний (справжнє ім’я – Іван Павлович Лозов’ягін) народився 2 жовтня 1906 року в селі Куземин (тепер Сумська область). Він був талановитим письменником, поетом, публіцистом та політичним діячем, який зазнав переслідувань радянської влади через свої проукраїнські погляди.

Ще в молодості він зацікавився літературою та національно-визвольним рухом, що й стало причиною його репресій. У 1932 році його заарештували за «антирадянську діяльність» і заслали до Сибіру, де він провів кілька років. Ці події сильно вплинули на його світогляд і творчість.

Іван Багряний під час Другої світової війни

Під час вторгнення Німеччини в СРСР (1941) Багряний опинився в окупованій Україні. Він намагався діяти в інтересах українського народу та працював у редакціях газет.

У 1942 році його заарештувало гестапо через підозру у зв’язках з ОУН, але йому вдалося втекти.

У 1944 році Багряний емігрував до Західної Європи, оскільки усвідомлював, що радянська влада знову його переслідуватиме. Оселився в Німеччині, де заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і став активним противником радянського режиму.

Війна у прозі Івана Багряного

Його твори відображають жорстокість війни, репресії та боротьбу людини за свободу.

«Тигролови» (1946) – роман, що показує долю українця, якого переслідує тоталітарна система. Хоч події відбуваються в 1930-х, вони перегукуються з трагедією війни та боротьби за виживання.

«Людина біжить над прірвою» (1948) – роман про втечу від тоталітарного режиму, моральний вибір і страх війни.

«Сад Гетсиманський» (1950) – твір про репресії НКВС, які стали невід’ємною частиною радянської політики під час війни.

«Огнене коло» (1953) – роман, що безпосередньо відображає події Другої світової війни, зокрема боротьбу українських повстанців.

Іван Багряний не лише писав про війну, а й пережив її на власному досвіді, зазнав переслідувань як від нацистів, так і від радянської влади. Його твори змальовують війну не лише як збройний конфлікт, а як боротьбу людини за свободу та право жити без страху.

# data[].attributes.headline
Дятел Владислав 

# data[].attributes.body
Дятел Владислав

# data[].attributes.headline
Ярина Чорногуз "Як вигинається воєнне коло" ( Дмитренко Кіра )

# data[].attributes.subject
Ярина Чорногуз "Як вигинається воєнне коло" ( Дмитренко Кіра )

# data[].attributes.body
Ярина Чорногуз – українська активістка та поетка, яка приєдналася до ЗСУ ще у 2019 році, до повномасштабного вторгнення Росії. Вона їздила на Донбас під час так званої «неактивної» фази російсько-української війни, в результаті чого переконалася, що Росія не зупиниться, якщо її не зупинимо ми.

«Я придумувала перші тексти, коли заходила в море, — пригадує Ярина. — Батьки возили мене з 6 років щороку в Крим, і заходити про дрібний гальці в море було одним із моїх найбільш натхнень. Дуже хочу зайти ще раз так у те море дорослою.

Ще й дідусь, Олег Чорногуз, письменник, навколо якого завжди на дачі під Києвом та здибанках збиралося велике товариство з письменників і поетів, у дитинстві часто перехвалював мене за розумні слова та любив розповідати про книги — свої та класичні.

​

У літературі завжди подобалася філософічність та власне філософськість. А ще писанина «власною кров’ю», коли відчуваєш, що текст написано тією ж енергією, яка давала автору силу жити та відчувати.

​

Про що книга «Як вигинається воєнне коло»
Це збірка поезій про світ людини з країни, яка завжди вела оборонну війну, аби існувати незалежно. Авторка зустріла цю війну на одному з вигинів її кола як волонтер-медик, а пізніше обрала шлях військової. І незважаючи на біль втрати, відчула, що саме на війні можна зустріти справжність, якої більше ніде немає...

# data[].attributes.attachment_caption
Сучасний письменик Артем Довгополий – поет, письменник, військовослужбовець. Кавалер ордена «За мужність» III ступеня.

# data[].attributes.headline
    Підготувала Жила Анастасія

# data[].attributes.subject
    Підготувала Жила Анастасія

# data[].attributes.body
Життєпис:

Народився 22 березня 1994 року в місті Конотоп Сумської області. Навчався в Конотопській школі № 7, після закінчення 9 класів вступив до Конотопського інституту Сумського державного університету на спеціальність «Залізничне та колійне обладнання», Пізніше закінчив Український державний університет залізничного транспорту. Писав вірші, був членом Конотопської літературної студії «Джерела», лауреат численних конкурсів. Після закінчення навчання й до 13 лютого 2022 року проходив військову службу за контрактом у ДПСУ. З початком повномасштабного вторгнення долучився до лав 58 ОМПБр.Загинув 4 серпня 2022 року на Донеччині.Без Артема лишились батько Валерій Борисович (з перших днів повномасштабної війни воював в лавах ТРО) і мама Лариса Миколаївна.

Похований 11 серпня 2022 року в Конотопі

Поезія:

Завдяки друзям загиблого вийшла поетична збірка віршів поета під назвою «я став би корінням"

Повернутися на землю коником,
Бо колись був неспинним вершником.
І малим, серед трав нескошених,
Я зелений цей світ вважатиму,
І тоді завершальним
Тупотом
Мене згублять підкови стесані

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
Олександр  Петрович  Довженко

# data[].attributes.subject
Олександр  Петрович  Довженко

# data[].attributes.body
Олександр Довженко — видатний український письменник, кінорежисер та художник, який залишив значний слід у літературі та кінематографі. Його творчість, зокрема романи та сценарії, часто торкається теми війни, природи, людини і її місця у світі.

У прозі Довженка війна виступає не лише як фон, а й як потужний катарсис, що змушує героїв переосмислювати свої цінності, стосунки та місце в житті. Він зображує жахи війни, але також і силу людського духу, любов і надію.

Кіноповість «Україна в огні» Олександр Довженко почав писати на початку війни. Письменник перебував під сильними враженнями від страшних руйнувань і численних жертв, тому свої переживання та спостереження швидко оформив у публіцистичний нарис «Україна у огні» та оповідання «На колючому дроті» (1942), «Перемога» (1942) і «Незабутнє» (1942).

Також у його роботах можна знайти глибокі філософські роздуми про природу, вічність і перехідність людського існування. Довженко вміло поєднує реалістичні образи з елементами символізму, що робить його творчість особливо виразною.

(Бірюков Микита, 11-Б)

# data[].attributes.attachment_caption
Візітів Адріана,11-Б

# data[].attributes.headline
Павло Загребельний

# data[].attributes.subject
Павло Загребельний

# data[].attributes.body
Павло Архипович Загребельний (25 серпня 1924 – 3 лютого 2009) був відомим українським письменником, журналістом, редактором і громадським діячем. Народився у селі Солошине на Полтавщині, він рано втратив матір і виріс у складних умовах. Навіть у дитинстві Павло проявляв велику зацікавленість у читанні та навчанні.

Біографія та військовий досвід

Загребельний закінчив десятирічку в 1941 році і того ж року пішов добровольцем до армії. Був курсантом 2-го Київського артилерійського училища і брав участь у обороні Києва. У серпні 1941 року він був поранений.Після лікування він знову повернувся на фронт. У серпні 1942 року отримав ще одне важке поранення і потрапив до німецького полону. Загребельний перебував у нацистських концтаборах до лютого 1945 року. Військовий досвід глибоко вплинув на творчість Загребельного. Його повість «Дума про невмирущого» (1957) частково заснована на його власних переживаннях під час війни. Романи «Європа 45» і «Європа. Захід» також відображають його воєнний досвід і теми боротьби та перемоги

Післявоєнна діяльність

Після звільнення працював у радянській військовій місії в Західній Німеччині. З 1946 року навчався на філологічному факультеті Дніпропетровського університету, який закінчив у 1951 році. Почав працювати журналістом, спочатку в обласній газеті, а потім у київському журналі «Вітчизна».

Літературна діяльність

Перша збірка оповідань «Каховські оповідання» вийшла у 1953 році. У другій половині 1950-х років опублікував збірки «Степові квіти», «Учитель», «Новели морського узбережжя» та декілька повістей. Роман «Дума про невмирущого» (1957) став його першою значною літературною заявою.Найвідоміші романи Загребельного включають «Європа 45» (1959), «Європа. Захід» (1960), «Спека» (1960), і особливо «Роксолана» (1980), який розповідає про життя Анастасії Лісовської, дружини султана Сулеймана Пишного. За свої твори Павло Загребельний отримав Шевченківську премію (1974) і Державну премію СРСР (1980).У 1961–1963 роках Загребельний був головним редактором «Літературної України». З 1964 по 1986 рік обіймав різні посади у Спілці письменників України,включно на посаді першого секретаря.

Загребельний був депутатом Верховної Ради СРСР та УРСР, членом КПРС і Комітету Національних премій України імені Тараса Шевченка.

Помер 3 лютого 2009 року у віці 84 років. У грудні 2022 року вулицю Миколи Раєвського в Києві перейменували на вулицю Павла Загребельного.

Павло Загребельний залишається одним із найвідоміших українських письменників, чиї твори перекладені на 23 мови світу.

# data[].attributes.headline
Григір Тютюнник (Бондаревська Анна)

# data[].attributes.subject
Григір Тютюнник (Бондаревська Анна)

# data[].attributes.body
Рано зіткнувся з репресіями. Батька, Михайла Васильовича, репресували у 1937-му, коли Григорію не було й 6-ти років. Дитяча пам’ять зберегла спогади, як батька виводили з хати, як біг аж за село за «чорним вороном».   По Михайлові Тютюннику не лишилося ні фотографії, ні могили, тільки 1958 року прийшло повідомлення, що за рік його було реабілітовано посмертно за браком складу злочину.  (Пізніше письменник зізнавався, що йому все життя бракувало батька.

За місяць до того заарештували й розстріляли батькового старшого брата Павла Тютюнника. Раніше, в 1930-му, жертвою репресій став і дід Григора Тютюнника по матері, Михайло Тимофійович Сивокінь.

Щоб врятувати від переслідувань «сина ворога народу», Григора взяв на виховання батьків брат Филимон Васильович Тютюнник, що мешкав з дружиною у смт Щотове на Луганщині. Там у 1938 році Григір пішов до школи в український перший клас. Але в класі було лише сім учнів, тому його невдовзі розформували, а хлопця перевели в російський клас. Відтоді він писав і розмовляв російською. Після п’ятого класу пішов учитися до Зіньківського ремісничого училища, «щоб мати якусь одежину і 700 грамів хліба на день». Ці 700 грамів рятували його і маму під час голоду 1946-47 років. Став слюсарем 5-го розряду, був відправлений до Харкова на завод імені Малишева, але захворів легенями, повернувся до Шилівки. За те, що не відпрацював належних трьох років на заводі, 4 місяці відсидів у колонії. Після звільнення працював у Шилівському колгоспі, на будівництві шахти під Дебальцевим.

В армії, яку відбув радистом на Далекосхідному флоті, визріло рішення іти далі вчитися. Після демобілізації закінчив вечірню школу, вступив на факультет російської філології Харківського університету. Тут він почав писати сам, заснував студентський журнал «Промінь» і став його редактором. «Університет для мене — більше, ніж я того чекав. Мої уявлення про нього були викривлені і зовсім необґрунтовані. Тут  навчать  не  тільки  помічати, фіксувати певні факти, але навчать і аналізувати їх правильно, без зайвих гарячковості  і  багатослівного  гніву, який мені  притаманний. Тут навчать  відсівати  різного роду полову і все те, що колись здавалося вартим уваги», - писав він брату Григорію. В університеті ж познайомився з однокурсницею з українського відділення Людмилою Корецькою, яка стала його дружиною. Спочатку спілкувався і писав тільки російською, але з часом, завдяки дружині, назавжди перейшов на українську мову. У подружжя народилося двоє дітей – Михайло і Василь. На повернення до рідної мови вплинув і старший брат – письменник Григорій Тютюнник, який в одному з листів задав запитання: як же ти писатимеш про українців не їхньою мовою, як виразиш їхню душу, адже мова – душа народу?

Перша публікація — новела «В сумерки» — вийшла російською мовою в журналі «Крестьянка» в 1961 році. Після смерті брата Григір переклав її українською,  нею ж писав усі наступні твори.

Після закінчення інституту якийсь час вчителював на Донеччині. В 1963-му переїхав до Києва, працював у редакції газети «Літературна Україна», у сценарній майстерні Київської кіностудії імені Олександра Довженка (разом із Дмитром Павличком та  Іваном Драчем створили сценарій до роману Григорія Тютюнника «Вир»),  у видавництвах  «Молодь» і «Веселка». Згодом повністю віддався літературній праці, член Спілки письменників України з 1966.

Його твори вирізнялися колоритним зображенням побуту сучасного села, рідкісним знанням мови та психології народу, соковитим гумором. Тютюнник не любив сидіти у великих містах, постійно подорожував селами України, бо там можна було почути живу рідну мову. Автор збірок новел «Зав’язь» (1968), «Деревій» (1969), «Батьківські пороги» (1972), «Крайнебо» (1975), «Коріння» (1978), книжок для дітей «Ласочка» (1970), «Лісова сторожка» (1971), «Степова казка» (1973). Перекладав українською твори Василя Шукшина, Еріха Распе та ін. Як у творах, так і в житті Григір Тютюнник був гострим і безкомпромісним, що заходило в гострий конфлікт із «радянською дійсністю»: Тютюннику не раз погрожували виключенням зі Спілки, зняттям із роботи, примусово-добровільно запрошували на різні спілчанські та партійні зібрання й «виховували» там, за ним відкрито стежило КГБ.

У 1974-му, коли почалися переслідування української інтелігенції, його внесли до чорного списку для всіх видавництв. Його ім’я стало забороненим у будь-яких публікаціях, твори піддавалися дуже жорсткій цензурі, і сам автор важко переживав це. Одного разу він з болем кинув: «Так я ж написав тільки напівправду життя — і мене викидають з літератури. А якби я написав усю правду, то що — мене вбити треба?».

У 1980-му році наче ситуація змінилася – Григору Тютюннику присудили премію імені Лесі Українки за повісті «Климко» та «Вогник далеко у степу». Втім, «приручити» письменника так і не вдалося: у ніч із 5 на 6 березня 1980 Григір Тютюнник наклав на себе руки. У руці письменник стискав передсмертну записку: «Домучуйте когось іншого, а моє, що в мене є, спаліть»

Незавершеною залишилася повість «Житіє Артема Безвіконного».

У 1989 році Григір Тютюнник був удостоєний Державної премії УРСР ім. Т.Шевченка (посмертно).