# data[].attributes.headline
Festivitatea de premiere a câștigătorilor Concursului 

# data[].attributes.subject
Festivitatea de premiere a câștigătorilor Concursului 

# data[].attributes.body
Festivitatea de premiere a câștigătorilor Concursului național de eseuri „Eminescu în

familia mea”, desfășurat în perioada octombrie – decembrie 2025, va avea loc

duminică, 21 decembrie 2025, începând cu ora 11:00, la sediul central al Bibliotecii

Naționale pentru Copii „Ion Creangă” (str. Șciusev nr. 65, intrarea de pe str. Pușkin,

scara 1).

La concurs au participat 155 de elevi din întreaga republică, încadrați în două

categorii de vârstă (clasele VII–IX și clasele X–XII).

În baza punctajului obținut, au fost desemnați câștigătorii pentru fiecare categorie de

vârstă, fiind acordate următoarele premii:

Premiul I – 1000 lei (2 premii),

Premiul II – 800 lei (2 premii),

Premiul III – 600 lei (2 premii),

Premii speciale – 450 lei (4 premii)

Mențiuni – 350 lei (24 mențiuni).

Ceilalți participanți vor primi diplome de participare în format electronic.

Câștigătorii concursului au fost anunțați personal prin e-mail sau telefon.

Lista premianților va fi publicată după festivitate pe pagina de Facebook a Bibliotecii

Naționale pentru Copii „Ion

Creangă”: https://www.facebook.com/biblioteca.creanga  și pe pagina web a

Bibliotecii Naționale pentru Copii „Ion Creangă” accesând link-

ul: https://bncreanga.md/?page=332

# data[].attributes.headline
Regulament de organizare și desfășurare a Concursului național de eseuri „Eminescu în familia mea”

# data[].attributes.subject
Regulament de organizare și desfășurare a Concursului național de eseuri „Eminescu în familia mea”

# data[].attributes.body
https://www.bncreanga.md/x_up_pag/file/2025_10/Regulamentul_de_organizare_s%CC%A6i_desfa%CC%86s%CC%A6urare_a_concursului_Eminescu_in_familia_mea_.pdf

# data[].attributes.attachment_caption
Sanduța Alexandra, Liceul teoretic ,, Meșterul Manole”, clasa a VII-a ,, B”

# data[].attributes.headline
PREMIUL I.    66  Cum m-am vindecat de singurătate (Sanduța Alexandra)

# data[].attributes.subject
PREMIUL I.    66  Cum m-am vindecat de singurătate (Sanduța Alexandra)

# data[].attributes.body
După plecarea la cer a părinților mei, am cunoscut ce înseamnă să fii singur.

Multă răceală m-a cuprins. Aveam gânduri de gheață.

Ființa îmi era de lemn cioturos și nu puteam primi atingerea nimănui.

Am încercat să găsesc căldură în familia mamei mele, dar era prea puțină pentru ghețarul din mine.

Am încercat să găsesc liniștea în familia tatălui meu, dar, și acolo, prea multe griji și fără mine…

Așa am învățat să tac, să învăț sufletul. Dar, mai ales, să-l aud… Din tăcere mi-am făcut cetate și nu prea intra nimeni în ea! Așa a fost până am citit poezia ,,O, mamă, dulce mamă…”, scrisă de Mihai Eminescu. De acolo mi-am cules cuvintele pe care n-am apucat să i le spun mamei. Tot de acolo am învățat lecția prin care am construit o punte între lumea mea și a tatălui meu.

Am fost recunoscătoare.

I-am fost recunoscătoare lui Mihai Eminescu pentru că mi-a re-dat darul vorbirii și, de atunci, stau de vorbă… și, de atunci, știu că nu sunt singură.

,,O, mamă, dulce mamă…” - cuvintele acestea mi se lipesc de inimă de fiecare dată. Când le citesc, le citesc încet, ca pe o rugăciune și simt speranță… parcă simt că mama e aproape, ca și cum mi-ar zâmbi dintr-un colț de rai, din flori de tei, din val de mare. Pentru mine această poezie e ca un balsam pe suflet… Când o citesc, toate amintirile se adună în jurul meu ca niște raze calde. În universul Luceafărului lui Eminescu, văd raza luminoasă a tatălui meu, care parcă m-ar veghea. La fel ca Luceafărul care strălucește departe, tata îmi aduce lumină în suflet chiar dacă nu e lângă mine.

Când recit poeziile prietenului meu Eminescu, simt că iubirea nu moare. Ea doar își schimbă forma- devine dor, devine vers, devine cer.

În aceste momente mă inundă o mare uimire: cum poate un vers să țină loc de părinți? Câtă durere a putut să trăiască Eminescu la moartea mamei sale de i-a ajuns suspinuri și pentru mine? Cum trebuie să fie un cuvânt, ca să te poată înveli ca o plapumă caldă, pe care doar mama o poate așterne peste tine?

Asta o fi însemnând să fie Poetul meu de Suflet.

Cu Eminescu nu poți fi singur pe lume.

Cu Eminescu mi-am garantat apartenența.

Cu Eminescu sunt parte a Luminii, deci, nu sunt singură.

Liceul Teoretic ,, Meșterul Manole “

Satul Sălcuța, raionul Căușeni

Elevă în clasa a VII-a ,,B”

Sanduța Alexandra

# data[].attributes.headline
PREMIUL I.   06 Concurs  Eminescu în familie (Bîrliba Sefirica)

# data[].attributes.subject
PREMIUL I.   06 Concurs  Eminescu în familie (Bîrliba Sefirica)

# data[].attributes.body
Scrisoare către Eminescu

Eleva: Sefirica Bîrliba, Colegiul „Alexei Mateevici”, Chișinău

Dragă domnule Eminescu,

De câte ori deschid o carte cu numele tău pe copertă, simt că timpul se oprește pentru o clipă. Îți scriu dintr-un veac plin de ecrane și zgomot, dar în inima mea răsună aceleași doruri și aceleași visuri pe care le-ai lăsat tu în versuri. Mă gândesc adesea cum ar fi fost să te întâlnesc măcar o dată, să-ți spun cât de mult luminezi, chiar și acum, peste generații.

În familia mea, numele tău nu e doar al unui poet. E o amintire vie, o flacără care nu se stinge. Mama mea îmi recită adesea poeziile tale, iar vocea ei se leagănă ca o undă pe lacul codrilor de acasă. Când spune „Revedere”, parcă se deschid cerurile și dorul devine cântec. Bunica povestește cum în tinerețe învăța poeziile tale pe de rost, cu o lumânare aprinsă pe masă, iar eu îmi imaginez acea lumină mică păzind un univers de cuvinte nemuritoare.

Poete, de câte ori citesc „Luceafărul”, simt că te aud vorbind cu stelele. Într-o lume în care oamenii se grăbesc, tu ne înveți să privim în sus, să căutăm sensul adânc al iubirii și al visului. Tu ai știut să faci din cuvânt o rugăciune și din iubire un ideal.

Dacă ai fi printre noi astăzi, ți-aș spune că limba română încă tresare când te citește. Ți-aș arăta tinerii care, în tăcerea bibliotecilor, descoperă frumusețea versurilor tale. Ți-aș spune că dorul, dragostea, credința și lacrima din poezia ta nu au murit. Ele trăiesc în inimile noastre, ca niște fluturi care nu obosesc să zboare spre lumină.

Când scriu aceste rânduri, pe birou stă cartea ta, iar alături o floare de tei. Parcă simt cum teiul răspândește mirosul verii de altădată, iar sufletul meu se umple de liniște. Te simt aproape, ca un prieten tăcut care veghează asupra noastră.

Poate că nu mai ești printre noi în trup, dar în suflet ești nemuritor. Ești vocea dorului, a limbii române, a iubirii care nu moare. Prin tine am învățat că poezia nu e doar pe hârtie — e în respirația vântului, în lacrima mamei, în zâmbetul unui copil care recită „Somnoroase păsărele”.

Îți mulțumesc, Eminescu, pentru că ne-ai lăsat o comoară de cuvinte și un dor care nu se termină niciodată.

# data[].attributes.headline
PREMIUL II.   159 „Luceafărul” ce ne unește: „Eminescu în familia mea” (Cuflic Taisia)

# data[].attributes.subject
PREMIUL II.   159 „Luceafărul” ce ne unește: „Eminescu în familia mea” (Cuflic Taisia)

# data[].attributes.body
În familia mea, Eminescu, nu a fost niciodată doar un poet, el a fost, mai întâi, o prezență tainică, o respirație caldă care venea parcă din alt veac și se așeza în liniștea casei ca o icoană nevăzută. Dragostea noastră pentru el nu s-a născut brusc, nu a apărut ca un fulger, ci a coborât încet, ca o lumină veche care știe drumul către inimă. Iar această lumină a început, fără îndoială, cu bunelul.

Bunelul era omul care avea întotdeauna un volum bine purtat în buzunarul de la piept. Spunea că l-a găsit pe Eminescu într-o după-amiază de demult, pe când era doar un băiat subțirel, cu ochii mari, ce fluiera vântul pe uliță. A deschis cartea la întâmplare, iar „Luceafărul” i s-a revărsat în palmă ca o apă limpede. Atunci , zicea el râzând , s-a întâmplat o vrăjitorie, nu el a citit poezia, ci poezia l-a citit pe el. Din acea clipă , Hyperion i-a devenit un înalt prieten, iar cuvintele au început să-i ardă în inimă cu o forță pe care nu o mai simțise niciodată.

Când bunelul i-a dăruit cartea bunicii, a făcut-o, nu ca pe un simplu gest, ci ca pe o predare a unei comori. Bunica a primit-o ca pe o floare de lumină. Avea acest obicei aparte: de a citi încet, aproape șoptind, iar fiecare vers părea să fie un fir de aur pe care îl țesea în timp ce pregătea masa sau asculta ploaia bătând în geam. Pentru ea, Cătălina, nu era doar un personaj, ci o fată a inimii, o soră prin destin, o tânără, care îndrăznea să viseze dincolo de zidurile lumii. Hyperion, la rândul lui, era figura aspirației absolute : o chemare spre înalt, pe care bunica o recunoștea în dorurile ei nerostite.

Așa a început, încet și sigur, ritualul nostru familial. În fiecare an, într-o seară aleasă de inimă, bunelul împreună cu bunica, deschideau cartea, și ne citeau „Luceafărul” împreună, conducându-ne într-un basm fără granițe . Eu stăteam lângă ei, mică și curioasǎ, fără să înțeleg totul, dar, simțind că în aceste versuri, se ascunde ceva, ce mă privea direct, ceva ce mă va urma ani la rând,sau deja mă urmase, Eminescu .

Pe măsură ce am crescut, am descoperit că poemul nu se repetă niciodată. El se renaște de fiecare dată altfel, ca o lumină care își schimbă culoarea în funcție de cine o privește. Pentru mine, Hyperion, a devenit simbolul dorinței de a urca, de a depăși limite, de a risca pentru un vis. Iar, în ochii, Cătălinei, am descoperit fragilitatea noastră, toată nevoia de apropiere, de sens, de căldură omenească. Între aceste două forțe, verticala infinitului și gravitația sufletului, trăim cu toții, fără mască, fără prefăcătorie.

Astăzi, când citesc „Luceafărul”, simt cum bunelul își așază din nou palma pe umărul meu, iar, bunica își întoarce privirea luminoasă către versurile pe care le iubea atât de mult. Poezia nu mai este doar un component a literaturii, ci o moștenire vie, un arbore de lumină, înfipt adânc în sângele nostru. Eminescu nu ne-a învățat doar să citim, El  ne-a învățat să simțim, să visăm, să urcăm și să ne coborâm în noi înșine ca să descoperim cine suntem cu adevărat.

În familia mea, „Luceafărul”, nu se citește, ci se trăiește.

# data[].attributes.headline
PREMIUL II.  122  Drumul ce duce mereu spre casă (Săponari Alexa)

# data[].attributes.subject
PREMIUL II.  122  Drumul ce duce mereu spre casă (Săponari Alexa)

# data[].attributes.body
Majoritatea copiilor îl descoperă pe Mihai Eminescu în bănci de școală, învățând poezii și fragmente care l-au transformat în „Luceafărul Limbii Române”. Pentru mine, însă, întâlnirea cu Eminescu a venit cu mult înainte să-i știu numele, versurile sau importanța în cultura românească. El a intrat în viața mea simplu, firesc, odată cu primii pași pe strada principală a satului meu natal — strada „Mihai Eminescu”.

Înainte ca eu să mă nasc, părinții mei au străbătut același drum în entuziasmul începuturilor, când își ridicau casa și își construiau propriul viitor. Mai târziu, frații mei au mers zilnic pe această stradă spre școală, purtând în ei energia copilăriei, adunând amintiri pe care încă le povestim la mesele de familie. Așa, fără să bănuim, numele lui Eminescu se țesea deja în povestea familiei, devenind martor tăcut al tuturor etapelor esențiale din viețile noastre.

Pentru mine, strada a început să capete înțeles în diminețile răcoroase, când mama mă ținea strâns de mână, ducându-mă spre grădiniță. Tot pe strada lui Eminescu am pășit pentru prima dată spre școală, alături de tata, cu flori în mână și emoții în suflet. Apoi, aceasta a devenit drumul plimbărilor de seară împreună cu frații mei, momente a căror valoare urma s-o conștientizez mult mai târziu, dar și a conversațiilor liniștitoare cu mama, sub apusul de soare, când ne puteam mărturisi tot ce aveam pe suflet.

Primele mele întâlniri reale cu poetul au fost acasă, când îmi auzeam fratele repetând, cu jumătate de glas, poezia „Fiind băiet păduri cutreieram”. Atunci am făcut, pentru întâia oară, legătura între numele poetului și strada pe care o cunoșteam atât de bine. Ulterior, la școală, am descoperit cu adevărat opera eminesciană, în toată profunzimea ei, iar cu timpul am ajuns să îl recit cu plăcere și să mă las impresionată de puterea cuvintelor lui. Eminescu a devenit poetul pe care îl recitam cel mai des, inspirația mea pentru concursuri și recitaluri, și un motiv de mândrie pentru familia mea.

Odată cu adolescența, strada „Mihai Eminescu” a capătat culori noi. A devenit drumul spre zilele tot mai încărcate de liceu, spre ieșirile cu prietenii și spre serile în care satul mi se părea mai mare decât fusese vreodată. O stradă obișnuită pentru alții, pentru mine a început să poarte toate emoțiile anilor în care începi să te descoperi pe tine însuți. A devenit, fără să-mi dau seama, un jurnal deschis al adolescenței mele.

A trecut timpul, părinții au rămas ancorați acasă, pe când frații mei au pornit spre alte lumi, iar eu am început, cu pași mici, să-mi construiesc propriile visuri. Momentele când reușim să fim cu toții împreună sunt tot mai rare, tocmai de asta, acestea sunt cu atât mai prețioase. Și ori de câte ori familia se reunește, există un traseu care nu se schimbă niciodată: strada „Mihai Eminescu”.

Ea devine puntea dintre noi, firul nevăzut care ne strânge din nou la aceeași masă, în aceeași casă, în același univers al copilăriei. Este drumul sigur care ne întoarce acolo unde inimile noastre au învățat, pentru prima dată, ce înseamnă familia. O parcurgem cu același entuziasm ca odinioară — ca și cum lumina caldă a serilor de altădată ne-ar chema înapoi, cu blândețe.

Drumul ce duce mereu spre casă rămâne strada care ne-a crescut, ne-a privit schimbându-ne, ne-a lăsat să ne împrăștiem în lume, dar ne chemă înapoi de fiecare dată. Pentru familia mea, Eminescu trece dincolo de statutul marelui poet – devine o parte fundamentală a poveștii familiei, iar strada care îi poartă numele – simbolul unității ei.

Pentru noi, Eminescu înseamnă acasă.

# data[].attributes.headline
PREMIUL III.   82  Steaua care îmi poartă numele (Bolgari Cătălina) 

# data[].attributes.subject
PREMIUL III.   82  Steaua care îmi poartă numele (Bolgari Cătălina) 

# data[].attributes.body
Uneori, literatura nu ne oferă doar personaje, ci ne modelează identitatea, transformându-se într-o formă de memorie afectivă. Citind pentru prima dată Luceafărul de Mihai Eminescu, am avut impresia că poemul îmi dezvăluie o parte din mine: numele, visurile, contradicțiile interioare. Numele „Cătălina” nu mai părea întâmplător, ci o moștenire simbolică.

Cătălina din poem este o adolescentă prinsă între aspirație și realitate, între atracția infinitului și concretul vieții pământești. Ea nu caută doar iubirea, ci o confirmare a propriei valori, o identitate afectivă care să o facă să se simtă unică. M-am regăsit în felul ei de a oscila între vis și luciditate, între dorința de a atinge stelele și necesitatea de a rămâne cu picioarele pe pământ. Această tensiune emoțională nu este doar o poveste romantică, ci o metaforă existențială a adolescenței: suntem mereu în căutarea unui echilibru între ceea ce vrem să devenim și ceea ce putem fi. În fond, maturizarea nu este altceva decât o negociere permanentă între vis și luciditate, între cosmosul interior și realitatea concretă. Cătălina întruchipează această dialectică a căutării de sine, devenind un reper al fragilității asumate.

Alegerea numelui meu nu reprezintă doar o preferință literară a părinților, ci o formă de admirație transgenerațională față de personaj. Ei au văzut în Cătălina un model de curaj interior, de sensibilitate autentică, iar acest nume a devenit o promisiune afectivă: aceea de a visa fără a confunda iluzia cu realitatea. Familia mea crede că, purtând acest prenume, am primit o invitație subtilă de a-mi păstra demnitatea, de a căuta frumusețea în lucrurile simple și de a-mi construi destinul cu o lumină proprie, nu cu străluciri efemere. Un nume nu este doar o etichetă socială, ci un cod afectiv prin care păstrăm continuitatea neamului. De aceea, alegerea acestui prenume a devenit pentru mine o formă de moștenire simbolică, în care familia și literatura se întâlnesc într-o unitate armonioasă.

Rădăcinile unei familii sunt asemenea unui filigran de lumină ascuns sub pământ: ele nu se văd, dar ne hrănesc destinul cu seva lor tăcută, transformând fiecare nume într-o metaforă vie a continuității, ca și cum am purta în noi arborii întregului trecut, cu ramurile lor întinse peste memoria noastră.În mod paradoxal, adevărata lumină din viața mea nu vine dinspre stele, ci dinspre un om care a plecat spre ele. Bunicul meu este „Hyperionul” familiei: o prezență discretă, dar protectoare, transformată în stea ce l-a iubit pe Eminescu.Fără a mai putea coborî printre noi, el continuă să ne vegheze, asemenea Luceafărului care privește în tăcere la fereastră Cătălinei. Astăzi îl simt ca pe o forță cosmică a familiei — o lumină nemuritoare care ne ghidează fără cuvinte.

Astfel, legătura mea cu Luceafărul nu este doar una literară, ci una identitară. Literatura depășește limitele paginii și devine parte din destinul personal. Cătălina din poem mi-a dăruit un nume, dar bunicul mi-a dat steaua care îl luminează. Iar eu învăț, treptat, că adevărata eternitate nu este în cer sau în poezie, ci în dragostea celor care ne privesc, fie de aproape, fie de deasupra.

Eleva clasei a-IX-a, Bolgari Cătălina,

Liceul Teoretic „Ion Creangă”, s. Coșnița, r-l. Dubăsari

# data[].attributes.headline
PREMIUL III.  96  Eminescu, tradiția familiei mele (Raicu Ana-Maria)

# data[].attributes.subject
PREMIUL III.  96  Eminescu, tradiția familiei mele (Raicu Ana-Maria)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu - Luceafărul poeziei românești, a luminat nenumărate inimi de-a lungul generațiilor. Eminescu a fost, este și va fi de-a pururea un remarcabil nume al literaturii române, care rămâne prezent în cultura nostră prin forța ideilor și creativității sale. Diversitatea operelor și limbajul care te atrage prin muzicalitate și imagini curate te fac să te teleportezi într-o lume inumană, construită cu precizie și exactitate. În familia noastră, versurile sale au reprezentat mereu un izvor de inspirație și un punct de legătură profund. Din generație în generație, de la bunici la nepoți, recitarea versurilor eminesciene a devenit o tradiție. Fiecare suflet al familiei noastre are o legătură aparte cu opera sa, iar serile petrecute lecturând și discutând despre poeziile sale îmi sunt bine tipărite în memorie și în inimă. Prima operă a lui Eminescu cu care m-am întâlnit în această viață a fost ,,Somnoroase Păsărele”. Deși la acea vreme tare mă m-ai supărasem pe doamna educatoare, pentru că în loc să ne jucăm ne pusese să învățăm poezia respectivă, ulterior am înțeles că de acolo a pornit toată admirația și călătoria propriu-zisă în lumea eminesciană. Acela a fost primul pas și prima treaptă care urma să mă facă să simt altfel cuvintele, ca mai apoi să ajung să înțeleg ce simt când le aud. Am descoperit că fiecare vers parcă spune ceva despre mine, am văzut că poezia lui Eminescu are un loc în viața mea și am învățat că poezia apropie oamenii și îi unește prin amintiri. Simțeam că moștenesc o legătură pe care nu o pot atinge, dar o simt în voce atunci când recit. Când mă gândesc la bunicii mei, caut, până și în prezent poezia care i-ar descrie cel mai bine. Nu am vorbit cu ei despre versuri, dar îi cunosc prin felul lor de a fi. Conformându-mă modului de a privi lumea și a felului lor de a fi, poezia pe care o consider cea mai potrivită sufletelor lor calde ar fi „ Lacul ”. Poezia este întruchiparea purității și a iubirii neîmplinite. Nostalgia și frumusețea naturii descrise de Eminescu le-ar aminti de vremurile tinereții lor și de visele pline de speranță, prin prisma versurilor: „Lacul codrilor albastru...",versurile simple, dar pline de emoție, evocă o scenă idilică, un refugiu al sufletului. Cât despre părinții mei, ei mi-au arătat ce înseamnă să citești cu atenție. Mama și tata, mereu preocupați de înțelepciune și reflecție, au găsit în „Glossa" o oglindă a gândurilor lor. Profunzimea filozofică a vieții, analizate cu o acuitate rară, îi captivează de fiecare dată. Versurile: „Vreme trece, vreme vine, / Toate-s vechi și nouă toate..." devenite aproape proverbe, rezonează cu înțelegerea lor despre efemeritatea existenței care îi inspiră să mediteze asupra destinului uman și a căutării sensului vieții. Poezia eminesciană transcende timpul prin temele sale universale: iubirea, natura, timpul, condiția umană și căutarea sensului. Este o sursă inepuizabilă de frumusețe și înțelepciune. Prin Eminescu, am învățat să apreciem frumusețea limbii române, să medităm la sensul profund al vieții și să căutăm constant adevărul și armonia. Opera sa este o busolă spirituală pentru familia noastră și pentru întreaga populație.

# data[].attributes.headline
158 Eminescu în familia mea (Machedon Beatricie)

# data[].attributes.subject
158 Eminescu în familia mea (Machedon Beatricie)

# data[].attributes.body
În familia mea, numele lui Mihai Eminescu nu a răsunat prea des. Nu am avut parte de serile acelea tihnite în care părinții deschid o carte și citesc versuri copiilor, pentru că ei au fost plecați mult timp de lângă mine. Totuși, poezia eminesciană a găsit un drum neașteptat spre mine, ca și cum ar fi știut că există un loc liber în inimă, gata să fie locuit de frumusețe.

Primele mele întâlniri cu Eminescu nu au venit prin vocea familiei, ci prin lumea copilăriei: la grădiniță, unde educatoarea ne citea „Somnoroase păsărele”, poezia aceea blândă care parcă ne așeza liniștea pe umeri. Apoi, în clasele primare, am descoperit „Făt-Frumos din lacrimă”, o poveste care părea să coboare dintr-o altă lume, una în care totul e alcătuit din lumină și întrebări.

Dar adevărata revelație a venit în gimnaziu și liceu. În clasa a V-a, apoi în a VII-a, în a IX-a și, cel mai intens, în clasa a XI-a, când am studiat „Luceafărul”. Poemul acesta m-a prins ca o mare adâncă: un spațiu în care gândurile cresc, iar sufletul învață să vadă dincolo de marginea obișnuitului. Deși nimeni din familie nu mi-a vorbit despre el, Eminescu a reușit să devină un fel de profesor tăcut, care îți deschide ușor o ușă spre tine însăți.

În timp ce alți colegi îl percepeau doar ca pe un autor obligatoriu, pentru mine Eminescu a devenit o descoperire personală. I-am găsit ecoul în orele de literatură, în caietele mele, în curiozitatea mea de a căuta mai mult: metafore, sensuri, fragmente din scrisorile lui, poezii mai puțin cunoscute. De fiecare dată simțeam că îmi așez, piesă cu piesă, o cultură literară pe care nu am primit-o în brațe, ci am construit-o singură.

Poate că Eminescu nu a fost prezent în familia mea, dar tocmai de aceea simt o dorință puternică de a schimba ceva în viitor. Când voi avea propria familie, vreau ca acest poet să fie un fir de lumină în viața copiilor mei. Vreau să le citesc de mici versurile lui, să le arăt câtă delicatețe și forță se poate ascunde într-o strofă, câtă identitate într-o metaforă. Îmi doresc ca ei să-l cunoască nu doar din manuale, ci dintr-o legătură vie, caldă, transmisă din suflet.

Pentru mine, Eminescu nu este doar un poet canonic; este dovada că literatura poate ajunge la tine chiar și atunci când nimeni nu ți-o așază în palmă. Poate să vină prin profesori, prin propriile tale căutări, prin vocea interioară care recunoaște frumosul. Astfel, Eminescu a devenit „familia” pe care am construit-o eu însămi — un fel de moștenire recuperată.

Iar această moștenire vreau să o duc mai departe. Pentru că, în felul meu, cred că fiecare dintre noi devine o punte: de la tăcerea trecutului spre cultura care merită să rămână. Iar pe această punte, Eminescu va merge alături de mine.

# data[].attributes.headline
 157 Eminescu în memoria familiei mele (Topor Carmela)

# data[].attributes.subject
 157 Eminescu în memoria familiei mele (Topor Carmela)

# data[].attributes.body
Eminescu pentru familia mea este o personalitate importantă,ci nu doar pentru familia mea dar și pentru celelalte familii,din generație în generație Eminescu rămâne să fii ca o lumină sacră,ce oferă poporului nostru  acea însemnătate semnificativă.Căci Mihai Eminescu a fost o personalitate, ce era cu adevărat devotată literaturii,ideile și gândurile sale expresive până în ziua de astăzi sunt rostite și admirate.

Creațiile sale sunt niște capodopere impecabile,rostindu-le parcă simți prezența lui.Căci treci într-o atmosferă plină de armonie sufletească unde poți să te reconectezi cu propriile gânduri.În fiecare familie este o conexiune invizibilă cu creațiile sale.În biblioteca familiei noastre  sunt cărți ce conțin poeziile pe care le-a scris,în care și-a depus gândurile și ideile din suflet,iubire,străduință și admirare față de cele realizate.Talentul său și dorința de a deveni mândria unui popor și ca Lumea Literaturii sa devină a doua sa casă,îl definește ca personalitate ,fiindcă realizările sale cu siguranță nu vor fi uitate,ci vor fi relatate următoarelor generații ce urmează.Încă de mici copii creațiile sale ne-a călăuzit gândurile și sufletul,fiindcă încă de la școală,din clasele primare am cunoscut cine e Mihai Eminescu,fiind mândri că acesta face parte din poporul nostru.Plecând acasă și povestind părinților cu entuziasm armonia sufletească pe care ne-o redă și ce fapte a realizat acesta în timpul vieții.Dacă ne întoarcem la biblioteca familiiei,îmi aduc cu drag aminte când îmi sclipea privirea de atâtea ori cât vedeam coperta cărții,pe care era reprezentată chipul lui Mihai Eminescu ,fiind frumos ca dintr-o poveste.Mereu îi duc dorul acestei cărți,ea mă face să vizitez biblioteca mereu când am posibilitatea.Nu sunt singura din familie ce e atrasă și captivată de creațiile minunate ale lui Eminescu.Atât sora mea,părinții cât și bunica admiră capodoperele sale impecabile.Bunica mea preferă în mijlocul naturii,într-o grădină să citească cartea lui Eminescu .Stând alături de ea ,chiar dacă o recită în gând pot simți și eu acea atmosferă,plină de armonie sufletească.Unde apreciez foarte mult ideea că bunica combină natura și literatura ,căci amândouă ne crează liniște,pace în suflet și împăcarea cu propriile gânduri.

Prin operele lui Eminescu am putut descoperi bogățiile limbii române și am putut simți armonie în suflet.El mi-a dat șansa să patrund în lumea literaturii,citind creațiile sale.Mă mândresc  cu adevărat că face parte din poporul nostru,ce s-a împărtășit cu armonie ,dezvoltând și promovând cultura eminesciană,mărind doritorii de a lectura cartea și de  a pătrunde în sensul  acesteia. Membrii familiei mele  poartă în suflet asemenea gânduri despre Mihai Eminescu,iar fiecare dintre noi are o profundă admirație pentru creațiile sale .

# data[].attributes.headline
156 Luceafărul din biblioteca familiei mele (Lungu Vlada )

# data[].attributes.subject
156 Luceafărul din biblioteca familiei mele (Lungu Vlada )

# data[].attributes.body
Pe raftul cel mai înalt al bibliotecii, ferit de lumina directă și de degetele curioase ale nepoților, stă un obiect mai prețios decât orice ediție de colecție, un caiet vechi, cu coperți cartonate, pe care este lipită o ilustrație decupată dintr-o revistă, reprezentându-l pe Mihai Eminescu la o vârstă tânără. Nu este o carte tipărită, ci un manuscris.

Acest caiet aparține mamei mele și datează din anii de liceu, când, sub îndrumarea severă, dar plină de dragoste a profesoarei de română, era încurajată să transcrie de mână poeziile preferate. Caietul este dedicat exclusiv operei eminesciene. Liniile de pe pagini sunt drepte, scrise cu cerneală albastră, aproape fără corecturi, un semn al respectului și al efortului depus pentru a înțelege și a asimila fiecare vers.

Pentru familia noastră, acest caiet transcende valoarea sentimentală. El reprezintă o geografie a dorului, așa cum îl numea mama, un loc unde cele mai profunde sentimente și cele mai înalte idealuri au fost fixate în scris, înainte ca lumea să devină zgomotoasă și grăbită. „Scrisul de mână te obligă să te oprești”, spunea ea. „Să te oprești și să savurezi cuvântul codru, să-l simți cum răsună în mână, nu doar în minte.”

Transcrierea era o metodă de învățare prin reverență. Acum, caietul nu mai este folosit pentru transcris, ci ca o sursă de lumină. De fiecare dată când discutăm despre grabă, despre uitarea rădăcinilor sau despre importanța frumuseții limbii, mama îl coboară de pe raft. Îl deschide la pagina unde a copiat ,,Luceafărul” sau ,,Sara pe deal” și, pe măsură ce citim cuvintele ei scrise demult, ne amintim de o valoare culturală esențială transmisă de Mihai Eminescu,nevoia de profunzime și de plăcere în limba maternă.

Prin acest obiect, care nu este o moștenire materială, ci un act de devoțiune culturală, noi perpetuăm un obicei,acela de a trata opera eminesciană nu ca pe o simplă lectură obligatorie, ci ca pe un laborator de emoții și de limbaj. Caietul ne-a învățat că valoarea nu stă în volumul tipărit, ci în felul în care fiecare generație își asumă și rescrie, în sufletul ei, versul Marelui Poet. Numele lui Mihai Eminescu nu ocupă un loc doar în istoria literară, ci și în intimitatea noastră, fiind sinonim cu însăși grija și respectul pentru frumusețea cuvântului românesc.

# data[].attributes.headline
155  Eminescu în familia mea (Pogor Alexandra)   

# data[].attributes.subject
155  Eminescu în familia mea (Pogor Alexandra)   

# data[].attributes.body
Pentru toate aceste lucruri, îi mulțumesc lui Mihai Eminescu. Chiar dacă nu l-am cunoscut niciodată, simt că poeziile lui mi-au făcut copilăria mai frumoasă și m-au ajutat să înțeleg mai bine lumea din jur. Îi mulțumesc pentru că a lăsat în urmă versuri care ne unesc ca familie și ne aduc liniște, bucurie și emoție. Îi mulțumesc pentru fiecare imagine frumoasă, pentru fiecare gând bun și pentru puterea cu care ne atinge sufletul peste ani.

În familia mea, Mihai Eminescu este un nume rostit cu multă dragoste. Deși a trăit cu mult timp în urmă, poeziile și gândurile lui par să fie mereu prezente în casa noastră. Am crescut auzind despre el și citind versuri care au făcut parte din viața noastră de zi cu zi.Mama este cea care mi-a vorbit prima dată despre Eminescu. Îmi spune că Eminescu a fost poetul care a știut cel mai bine să scrie despre iubire, frumusețe și suflet. Ea spune că atunci când citește poeziile lui, simte o pace specială și o bucurie simplă.De la mama am învățat că poeziile lui Eminescu nu sunt doar texte pe care trebuie să le știm pentru școală, ci pot fi și un sprijin în zilele în care avem nevoie de liniște. Ea îmi explică de multe ori sensurile ascunse din versuri. În felul acesta, am simțit că mi-a transmis o parte din iubirea ei pentru poet. Mă bucur atunci, pentru că simt că poeziile lui Eminescu ne aduc mai aproape unii de alții.Eu am început să-l citesc pe Eminescu mai serios abia în ultimii ani. La început, unele cuvinte mi s-au părut grele, dar mama m-a ajutat să le înțeleg. Acum simt că atunci când citesc o poezie de-a lui, parcă intru într-o lume calmă și frumoasă. Îmi place mai ales cum descrie sentimentele și cum folosește imagini simple, dar pline de lumină.Eminescu,ne învață să iubim frumosul, să visăm și să păstrăm în suflet lucrurile simple și bune. Pentru noi, el nu este doar poetul național, ci un prieten drag, pe care îl redescoperim mereu împreună.

# data[].attributes.headline
154 Eminescu, firul nevăzut care leagă generațiile familiei mele (Cebotaru Mădălina)

# data[].attributes.subject
154 Eminescu, firul nevăzut care leagă generațiile familiei mele (Cebotaru Mădălina)

# data[].attributes.body
în familia mea, numele lui Mihai Eminescu nu este doar o amintire din manualele de literatură, ci un fir nevăzut care unește generațiile și le aduce împreună în jurul aceleiași iubiri pentru cuvântul scris. De fiecare dată când deschidem vechiul nostru volum de poezii, păstrat cu grijă în biblioteca de acasă, simțim că ne întoarcem, pentru o clipă, în trecut, acolo unde totul a început. Cartea aceasta, cu pagini subțiri și colțurile ușor îndoite, a aparținut străbunicii mele, care o primea în dar la absolvirea școlii. Ea spunea mereu că Eminescu i-a învățat pe oameni să privească lumea cu mai multă sensibilitate, iar acest gând a rămas înrădăcinat în familia noastră.

Mama își amintește adesea cum, în copilărie, străbunica îi recita „Somnoroase păsărele” înainte de culcare. Pentru ea, fiecare vers era ca o rugăciune a limbii române, rostită cu dragoste și liniște. Această tradiție a mers mai departe, iar acum, când am serile mele aglomerate, mama încă îmi spune câte un fragment din „Floare-albastră” sau „Revedere”, ca să-mi aduc aminte că, indiferent de cât de grăbită devine lumea, poezia rămâne un loc de refugiu.

Tata, pe de altă parte, are o relație aparte cu „Luceafărul”. Spune mereu că este poemul în care se regăsesc toate marile întrebări ale vieții: ce alegem, ce sacrificăm și ce înseamnă, cu adevărat, idealul. În fiecare iarnă, când ne strângem în jurul mesei, el deschide volumul vechi și îmi cere să citesc câte o strofă. Îmi place să-l aud comentând fiecare imagine, fiecare gest al personajelor, de parcă ar vorbi despre cineva pe care îl cunoaște personal. În astfel de momente simt că Eminescu nu este un poet îndepărtat, ci un martor al vieții noastre, un prieten tăcut care ne însoțește de-a lungul timpului.

Legătura noastră cu Eminescu nu ține doar de lectură, ci și de locuri. În fiecare vară facem o fotografie la bustul poetului din parcul orașului. Este un ritual simplu, dar pentru noi are un sens profund. Fotografia surprinde nu doar chipurile noastre, ci și respectul pe care îl purtăm celui care a scris unele dintre cele mai frumoase versuri ale limbii române. Privind aceste imagini, observ cum trec anii, dar și cum rămâne neschimbată dragostea pentru cultură, transmisă din generație în generație.

Pentru mine, Eminescu înseamnă mai mult decât un autor studiat la școală. El reprezintă o moștenire afectivă, un simbol al identității noastre de familie. Versurile lui ne-au format sensibilitatea, ne-au apropiat unii de alții și ne-au învățat să prețuim limba care ne definește. În familia mea, Eminescu nu este doar istorie – este o prezență vie, care continuă să lumineze, discret și frumos, drumul fiecăruia dintre noi.

# data[].attributes.headline
153 Operele eminesciene-cheia spre sufletul uman (Ghețiu Alexandrina)

# data[].attributes.subject
153 Operele eminesciene-cheia spre sufletul uman (Ghețiu Alexandrina)

# data[].attributes.body
Eminescu este lumina literaturii care ne hrănește sufletele. Literă cu literă el a țesut o potecă magică, unde o dată cu fiecare pas ne teleportăm în lumea cuvintelor.

Graiul și operele eminesciene  sunt ca pâinea coaptă al cărei miros adună suflete. Pentru familia mea aceste opere ne mângâie auzul și ne înaripează inimile tot mai mult,  cu fiecare vorbă rostită. Este asemenea unei grădini, unde cuvintele reprezintă diversitatea florilor, literele sunt firele de iarbă ce se clatină în bătaia vântului jucăuș, iar emoțiile și sentimentele sunt culorile care ne adaugă picături de bucurie, admirație și curiozitate. Iar la fiecare pas, inimile noastre explodează ca un vulcan fierbinte și etern, simțind fiecare emoție transmisă de Eminescu, asemenea unui ,,Luceafăr” neliniștit sau ca o ,,Revedere” mult așteptată. La fiecare operă lecturată și la fiecare pagină răsfoită bătăile inimii se intensifică, de parcă Eminescu ar fi și el aici, alături de noi. Zâmbind în timp ce privește , cu mândrie cititorii care simt fiecare cuvânt citit și fiecare sentiment ascuns printre litere. Pentru unii, operele eminesciene par a fi doar niște cuvinte aranjate pe foaie, însă acestea deschid fereastra spre noi universe, noi aventuri și noi perspective de a vizualiza împrejurimile. Deoarece fiecare colț al naturii este un mic paradis. La fel ca o bibliotecă , unde prin văzduh plutește misterul, care te îndeamnă să citești. Iar la fiecare operă lecturată cade câte o lacrimă. O lacrimă ce se prelinge pe obrazul cititorului , ca focul din întuneric ce împarte lumină și putere.

Deci, operele eminesciene își au locul lor în inimile noastre, fiindcă omul supraviețuiește datorită oxigenului , însă inimile datorită cuvintelor. Astfel, Eminescu este magnetul ce atrage și îmblânzește suflete!

# data[].attributes.headline
152 Luceafărul în familia mea (Bajora Diana)

# data[].attributes.subject
152 Luceafărul în familia mea (Bajora Diana)

# data[].attributes.body
În familia mea, „Luceafărul” este o moștenire de lumină mai mult decât doar o poezie. Bunica mi-o citea cu un glas cald, ca și cum fiecare vers ar fi fost o comunicare sinceră din interior. Pentru ea, povestea lui Hyperion și a Cătălinei a fost despre iubire înaltă, dor care nu se stinge și aripi care cresc din vis. Există un miros de timp atunci când deschid un volum vechi din bibliotecă. Filele ușor îngălbenite păstrează urmele degetelor bunicii, iar semnele de carte rămase înăuntru sunt ca niște pași invizibili spre memorie. Fiecare dintre noi recunoaște vocea ei, chiar dacă nu mai este lângă noi, iar lectura devine un obicei tăcut.

Astfel, am ajuns la concluzia că literatura are capacitatea de a înnoda sufletele oamenilor chiar și după mult timp. În serile liniștite, versurile ne reunesc și ne așază împreună lângă lampă. Vorbim despre steaua care nu se poate prăbuși și despre dorința de iubire a oamenilor. despre dorul care provoacă și calea care necesită jertfă. Poezia reflectă visele fiecăruia; unele sunt în apropiere, altele rămân suspendate în aer, ca Luceafărul.

În ochii bunicii, Hyperion era un apel la puritate și demnitate, pentru a menține un licăr persistent în suflet. În plus, această lecție simplă și profundă a devenit o lege nevăzută pentru noi: indiferent de ceea ce ne-ar umple viața cu umbre, lumina din interior trebuie menținută.

Astfel „Luceafărul” rămâne în locuința noastră ca o lumină calmă. o poveste care ne unește, o legătură între ceea ce am fost și ceea ce suntem acum. Pentru noi, Eminescu nu este doar poetul unei țări, ci poetul familiei noastre - cel care ne amintește să iubim frumos, să visăm înalt și să nu uităm niciodată rădăcina luminii.

# data[].attributes.headline
151 În lumea basmelor eminesciene (Halicov Maxim)

# data[].attributes.subject
151 În lumea basmelor eminesciene (Halicov Maxim)

# data[].attributes.body
Cartea „Basme” de Mihai Eminescu, așa cum apare în imagine, este mai mult decât un simplu volum de povești. Coperta ei, cu portretul poetului național, transmite încă de la prima privire ideea de tradiție, cultură și frumusețe literară. Chipul lui Eminescu, așezat pe fundalul roșu, dă impresia unei prezențe calme și înțelepte, care ne vrăjește, ca și cum autorul însuși ar veghea asupra fiecărui basm pe care l-a scris.

În familia mea, această carte are un rol cu totul special. Ea nu este doar un obiect așezat pe un raft, ci o parte din atmosfera casei noastre, un simbol al legăturii dintre generații. Titlul mare, clar — BASME — atrage atenția și te invită să descoperi o lume magică, plină de simboluri și învățăminte De multe ori, seara, când eram mai mic, părinții sau bunicii îmi citeau din basmele lui Eminescu, iar eu ascultam fascinat poveștile pline de mister, eroi curajoși și lumi fermecate. Pentru ei, cititul acestor basme era un mod de a-mi transmite valori importante: bunătate, curaj, respectul față de natură și dragostea pentru adevăr.

Cartea „Basme” ne apropie ca familie pentru că reprezintă o tradiție pe care o păstrăm cu drag. Bunica povestește mereu cum și ea, când era copilă, asculta basme spuse de mama ei, iar acum simte bucurie să ducă mai departe această obișnuință. Astfel, cartea devine o punte între generații, o legătură care ne unește prin aceleași povești, citite și recitite în momente liniștite.

Pe lângă valoarea sentimentală, această carte are și un rol educativ în familia mea. Ea ne amintește cât de importantă este limba română și cultura noastră. Citind basmele lui Eminescu, învățăm să apreciem frumusețea cuvintelor, farmecul expresiilor populare și profunzimea gândirii românești. În același timp, aceste povești ne ajută să ne dezvoltăm imaginația, să visăm și să ne imaginăm lumi mai bune.

De fiecare dată când privesc coperta acestei cărți, simt un fel de liniște și apropiere. Portretul lui Eminescu pare să mă invite să descopăr din nou lumea basmelor, așa cum o vedeam în copilărie. Pentru familia mea, „Basme” nu este doar o carte, ci o comoară culturală și sufletească. Ea ne reamintește cât de frumos este să împărtășim povești împreună și să păstrăm vii tradițiile care ne definesc.

Astfel, rolul acestei cărți în familia mea este de a ne uni, de a ne învăța și de a ne păstra aproape de valorile românești. Este o amintire vie a copilăriei, o legătură între generații și o sursă neprețuită de învățăminte și emoții.

Eseu pentru concurs: „În lumea basmelor eminesciene” Halicov Maxim, elev în clasa a VII-a A, Liceul Teoretic „Ștefan cel Mare și Sfânt”, satul Taraclia, raionul Căușeni, tel. 069479307.

# data[].attributes.headline
150  Redescoperindu-l pe Eminescu, nemuritor și pururi tânăr (Darușin Elena)

# data[].attributes.subject
150  Redescoperindu-l pe Eminescu, nemuritor și pururi tânăr (Darușin Elena)

# data[].attributes.body
Aș vrea să menționez faptul că familia mea iubită, la fel ca școala unde invăț și biblioteca publică din sat, imi sunt foarte importante și dragi sufletului, deoarece imi transmit mereu niște valori și oportunități, printre care și cea a lecturii și redescoperirii marelui nostru poet național -Mihai Eminescu, care a inălțat atât poezia, cât și intreaga literatură română pe piscurile valorilor universale, fiind tradus in limbile a zeci de popoare și vibrând in spiritul uman universal.

Cartea ,,Unde ești copilărie” mi -a fost o carte de căpătâi in copilăria mea: mai intii imi citea mama, ea insăși pasionată de creația și poezia eminesciană; și mama , și bunica, cântau cu dor romanțele ,,Pe lângă plopii fără soț”, ,,Sara pe deal”, ,,De ce nu-mi vii?” etc. Mama recita fragmente din ,,Scrisoarea III”, ,,Luceafărul” etc.,iar eu il descopeream treptat pe Eminescu- citeam și alte cărți despre viața și opera, biografia poetului și critica literară, recomandate de mama mea bibliotecară.

Adolescentă fiind, il redescoper și recitesc pe marele nostru poet cu alți ochi-imi place foarte mult și lirica, poezia de dragoste, și opera sa filozofică și mă conving de genialitatea sa, mereu actual și modern! Intr-adevăr, ,,au nins atâtea flori de tei de-asupra noastră” de când te-ai trecut in neființă, drag poet, dar Tu rămâi veșnic tânăr, frumos la chip și suflet, in cuget și simțire- simbol, credință, conștiință,o stea ce nu apune niciodată, un Luceafăr sfânt și etern!

# data[].attributes.headline
149  Eminescu în familia mea (Cergă Izel)

# data[].attributes.subject
149  Eminescu în familia mea (Cergă Izel)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu, poet național al României, nu a fost doar o figură a literaturii. El este prezent în familiile noastre până în ziua de astăzi. De la poeziile pe care le avem de memorat pentru acasă, până la versurile auzite în cântece fredonate de bunica, numele lui Mihai răsună din generație în generație.

L-am descoperit pe Mihai Eminescu cât scotoceam prin caietele vechi ale mamei. În trecut, elevii aveau caiete de vocabular. Prima opera pe care mama mea a studiat-o în clasa a cincea a fost ,,Cezara” de Eminescu, o nuvelă de dragoste publicată în 1876.

Când aveam nouă ani, aveam dificultăți în a înțelege de ce literatura în versuri este atât de prețuită de poporul nostru. Într-o zi, bunica tatălui mi-a dăruit o carte plină cu diverse texte, scrise de oameni ca Ion Creangă, Nichita Stănescu și, desigur, Eminescu. Cred că momentul în care am ajuns la poezia ,,Sara pe deal”, am început să plâng. Erau lacrimi de bucurie. Nu m-am simțit mai înțeleasă niciodată. De atunci am decis că Mihai Eminescu este muza mea.

În familia mea, el este simbolul limbii române sfânte și curate. Mama îmi spune adesea că arta lui Eminescu este dovada că uneori frumusețea constă în niște cuvinte pe hârtie. Cuvintele acestea se transformă într-o tablă de ceară, impregnată de emoții simțite altfel.

Versurile lui despre iubire și dor, ca și în poezia ,,Pe lângă plopii fără soț”, par să vorbească despre fiecare inimă care a iubit vreodată. Deși fiecare generație este schimbătoare, toți membrii familiei mele au învățat opera lui Eminescu, iar asta a devenit un fir de aur care ne leagă.

Mihai Eminescu nu este doar un poet pe care trebuie să-l studiem la școală, redus la o pagină dintr-un simplu manual. În familia mea, el este o voce care răsună tot timpul, aducându-ne aminte să iubim frumosul, limba și literatura.

# data[].attributes.headline
148  Eminescu în familia mea (Ropot Lavinia)

# data[].attributes.subject
148  Eminescu în familia mea (Ropot Lavinia)

# data[].attributes.body
În familia mea, Mihai Eminescu nu e doar numele pe care-l auzi la școală sau pe care-l vezi pe bancnote. E mai degrabă un fel de prezență invizibilă care se strecoară printre discuțiile noastre, printre cărți și dimineți liniștite. Crescând, am văzut că Eminescu nu era doar în manuale; el era în casa noastră, printre rafturile pline de cărți, printre coperțile tocite de la poeziile lui, printre foile galbene care păstrează un miros vechi, dar care mi se pare magic și azi.

Îmi amintesc că bunica mea îmi citea versuri din „Luceafărul”. La început, nu înțelegeam mare lucru, dar sunetul cuvintelor și ritmul lor mă fascinau. Uneori încercam să le repet, dar îmi ieșeau complet diferit – amestecam versurile cu imaginația mea, cu felul în care vedeam eu lumea. Cred că atunci am simțit prima dată că poezia nu e doar ceva ce citești, ci ceva ce trăiești. Și, deși eram mică, simțeam că Eminescu e un fel de prieten care stătea lângă mine, ascultând cum încerc să-i dau viață versurilor.Tatăl meu, pe de altă parte, vorbea mereu despre cât de actuale sunt gândurile lui Eminescu. Îi plăcea să spună că multe din poeziile lui vorbesc despre dor, despre timp, despre iubire – lucruri pe care le trăim fiecare zi de zi, chiar dacă nu ne dăm seama. Uneori ne ducea în grădină și, printre flori și pomi, începea să ne explice ce înseamnă „dorul” sau de ce natura este atât de importantă pentru poet. La început mi se părea complicat, dar apoi m-am prins că vorbește despre lucruri care contează și pentru noi.Chiar și fratele meu mai mic, care citește foarte puțin, știe câteva poezii pe de rost. Le spune uneori în șoaptă, doar pentru că le-a auzit atât de des. E amuzant cum poezia poate deveni parte din viața noastră, doar pentru că a fost transmisă din gesturile și obiceiurile familiei. Uneori ne prindem recitând aceeași poezie în același timp, fără să ne uităm unul la altul, și râdem, pentru că amândoi simțim că e ceva al nostru.Pentru mine, Eminescu; e un fel de pod între generații. E motivul pentru care ne strângem să citim împreună, e prezența care ne amintește să privim natura cu atenție, să ascultăm tăcerile și să fim atenți la emoțiile noastre. Este acel bunic invizibil care ne șoptește prin paginile cărților și care ne ajută să ne înțelegem unii pe alții fără cuvinte mari.În fiecare an, când se apropie ziua lui Eminescu, întreaga familie își amintește de acele momente: citit împreună, discuții lungi despre versuri, râsete când încercam să le recităm greșit sau când inventam propriile interpretări. De fapt, cred că adevărata magie e că, deși Eminescu a trăit cu mult timp în urmă, el reușește să ne adune pe toți, chiar și pe cei mai tineri sau mai distrați dintre noi, într-un fel de reverie comună.Mai mult, Mihai Eminescu ne amintește mereu să fim atenți la micile lucruri. Bunica obișnuia să spună: „Vezi frunza aceea? Poate că și ea are o poveste, dacă știi să o asculți.” Și parcă asta e exact ceea ce face și poezia lui: ne învață să privim lumea cu atenție, să simțim lucrurile care par mici, dar care sunt importante.

Așa că, în casa noastră, Eminescu nu e doar o figură din cărți. E mai mult – e emoție, e amintire, e muzică în cuvinte și legătura noastră, un fel de „dor” care ne aduce împreună, chiar și atunci când fiecare e ocupat cu viața lui. Prin versurile lui, învățăm să fim atenți, să iubim și să prețuim clipa prezentă, iar aceste lucruri ne definesc și ne leagă ca familie.

# data[].attributes.headline
147  Codrul care ne leagă – o poveste din inima familiei mele (Strilețchii Daniil)

# data[].attributes.subject
147  Codrul care ne leagă – o poveste din inima familiei mele (Strilețchii Daniil)

# data[].attributes.body
În familia mea, poezia „Ce te legeni, codrule” de Mihai Eminescu nu este doar o creație literară învățată la școală, ci o prezență vie, care ne însoțește de ani buni. Fiecare dintre noi o rostește altfel, cu o nuanță proprie, însă toți simțim același fior atunci când ajungem la ultimele versuri.

De aceea, atunci când m-am gândit la tema concursului „Eminescu în familia mea”, această poezie a apărut firesc în mintea mea, ca o amintire ce nu încetează să bată la poarta sufletului.

Prima dată am auzit poezia în copilărie, spusă de bunica. Avea un glas cald, puțin tremurat, dar plin de o liniște pe care numai oamenii trecuți prin viață o pot purta. Stăteam lângă ea, pe prispa casei, iar câteva frunze îngălbenite se legănau exact ca în versurile lui Eminescu. Bunica nu citea poezia – o spunea din memorie, ca și cum ar fi fost o taină pe care o transmitea mai departe. Pentru ea, codrul nu era doar o metaforă, ci o imagine a copilăriei, a libertății și a timpului care curge fără să întrebe.

Tata prefera să vorbească despre poezia aceasta atunci când mergeam la pădure, la câteva sate depărtare. Îmi spunea că Eminescu a înțeles mai bine decât oricine cum „vorbește” natura. În timp ce pășeam pe cărarea umbrită, tata își ridica privirea spre vârfurile copacilor și recita: „Ce te legeni, codrule, / Fără ploaie, fără vânt?”. În acel moment, pădurea părea să-i răspundă. Crengile trosneau ușor, iar frunzele cădeau leneș, de parcă ar fi făcut parte din scenariul poetului. Pentru tata, aceste versuri erau o punte între om și natură, o dovadă că frumusețea nu trebuie căutată departe.

Mama vedea poezia într-o lumină diferită. Pentru ea, „codrul” era simbolul statorniciei, al răbdării și al felului în care viața își poartă cursul. Îmi spunea adesea că oamenii se grăbesc, se frământă, se rănesc, în timp ce natura așteaptă, îndură și renaște. Când recita poezia, o făcea calm, aproape șoptit, ca pe o rugăciune. Îmi amintesc cum, într-o iarnă, când am rămas fără curent și casa era luminată doar de lumânări, mama a început să spună versurile lui Eminescu. A fost pentru mine un moment magic, în care întunericul nu mai părea amenințător, ci blând, așa cum este noaptea în pădure.

Pentru mine, poezia „Ce te legeni, codrule” a devenit locul unde toate aceste amintiri se întâlnesc. Când o citesc, simt bucuria copilăriei, siguranța oferită de părinți și înțelepciunea bunicii. În versurile ei găsesc liniște, dar și o melancolie care mă apropie de esența lui Eminescu: iubirea pentru natură, pentru timp și pentru tot ce este trecător, dar frumos.

Codrul din poezie pare viu. Nu este doar un decor, ci un personaj care își trăiește propriile stări, un prieten tăcut al omului. Legănarea lui nu este provocată de vânt, ci de gânduri, de nostalgii, de amintiri care se repetă, exact ca în viețile noastre. De aceea poezia rămâne actuală și în sufletele membrilor familiei mele. Fiecare își regăsește o parte din sine în acele versuri simple, dar profunde.

Astăzi, când recitesc poezia, simt că o port pe mai multe voci: vocea bunicii, vocea mamei, vocea tatălui și, undeva printre ele, și propria mea voce. Eminescu a reușit să unească în câteva rânduri trecutul, prezentul și viitorul, iar această poezie a devenit pentru familia mea o dovadă că literatura nu este doar în cărți, ci în oameni.

„Ce te legeni, codrule” nu este doar poezia noastră preferată. Este o parte din identitatea familiei mele, o moștenire emoțională pe care o duc mai departe cu aceeași grijă cu care bunica îmi spunea, demult, pe prispa casei: „Ascultă, și codrul are ceva de spus.”

# data[].attributes.headline
146  Un Eminescu al meu (Cipișciuc Alexandr)

# data[].attributes.subject
146  Un Eminescu al meu (Cipișciuc Alexandr)

# data[].attributes.body
George Călinescu afirma:,, Eminescu rămâne , și azi ca și ieri cel mai mare poet pe care l-a ivit și-l va ivi vreodată, poate pământul românesc.”

Pornind de la citatul lui George Călinescu, vin să afim cu certitudine că Mihai Eminescu este poetul –nepereche, este cel care rămâne mereu în sufletul omului odată ce i-ai atins creația.

În familia mea opera lui Mihai Eminescu a răsunat încă de la primele silabe rostite. Poezia  pe care am învățat-o mai întâi îngânată de tata înainte de somn a fost: ,,Somnoroase păsărele”. Acele emoții din copilărie le trăiesc și acum, chiar dacă tata de mult este printre îngeri poezia mi-a rămas înrădcinată adânc în inimă pentru toată viața. Mama m-a învățat că ,,Mihai Eminescu este Luceafărul poeziei românești”și îmi recita din opera dumisale în drum spre grădiniță ,,A fost odată ca-n povești, A fost ca niciodată...”. Cum poți trece pe lângă bibliotecă și să nu-i deschizi ușa, să nu îți îndrepți pașii și privirea pe raftul cu opera marelui poet,chiar dacă unele cărți au aspect învechit ele conțin un izvor nesecat de inspirație. Sunt copilul care a crescut printre cărți, această afirmație am auzit-o de multe ori și de la scriitorul, poetul,academicianul Nicolae Dabija, care ori de câte ori pășea pragul gimnaziului nostru ne îndemna mereu să-l citim pe Eminescu. De la mama am moștenit dragostea de poezia eminesciană  și de frumos, participând cu mult interes în toate activitățile extracurriculare din școală. Am recitat, cântat și dansat pe versurile marelui Eminescu. Suntem copiii generației Alpha  unde dispozitivele digitale au pus stăpânire pe gândirea critică, emoțiile și trăirile elevilor. Miron Costin ne-a lăsat drept moștenire un îndemn pătruns de adevărul înțelepciunii scriind: „Nu este alta mai frumoasă şi mai de folos zăbavă decât cetitul cărţilor…”această povață o urmez cu sfințenie. Trăiesc emoții de nedescris când îmi amintesc de orele de limba și literatura română în care  profesoara ne îndemna mereu să descoperim  paradisul lui Mihai Eminescu care a  fost limba română.

În concuzie vin să susțin că opera lui Mihai Eminescu nu este doar o valoare națională  ci una spirituală care ne călăuzește pașii în creșterea noastră profesională.

Elevul clasei a IX-a , Cipișciuc Alexandr

Instituția Publică Gimnaziul ,,Nicolae Dabija", satul Heciul Vechi, raionul Sîngerei

# data[].attributes.headline
145  Eminescu - umbra ce mă însoțește (Jelauc Mariela)

# data[].attributes.subject
145  Eminescu - umbra ce mă însoțește (Jelauc Mariela)

# data[].attributes.body
În familia mea, legătura cu Eminescu nu a început din manuale sau din temele de la școală, ci dintr-un loc mult mai cald: vocea bunicii mele. Ea a fost prima care mi-a rostit poeziile lui cu o blîndețe pe care nu o pot uita. De multe ori, nici nu înțelegeam sensul cuvintelor, eram prea mică, dar bunica îmi spunea că unele lucruri le simți înainte de a le înțelege. De aceea, cartea vișinie cu poeziile lui Eminescu stăteau mereu pe noptieră, un obiect care făcea parte din viața ei zi cu zi. Cartea era veche, cu paginile îngălbenite și colțuri rupte de timp. Bunica o atingea cu o grijă specială, în fiecare filă se ascundea câte o amintire dragă. Pentru ea, Eminescu nu era doar un poet, ci un prieten tăcut, care îi îsoțise tinerețea. Așa, cu timpul a ajuns să facă parte și din copilăria mea. Îmi aduc aminte cum se așternea liniștea în casă atunci când deschidea cartea și începea să citească. Parcă timpul se oprea, iar vocea ei umplea încăperea.

Cea mai puternică amintire este de pe când aveam patru ani. Eram amândouă pe pat, bunica era slăbită, învelită cu o plapumă groasă, iar eu stăteam lipită de ea. Deși se simțea rău, când a deschis cartea vișinie, privirea i-sa luminat pentru o clipă. Vocea îi era parcă stinsă, dar a început să-mi citească domol, așa cum făcea mereu. O urmăream atent, cum întorcea paginile cu grijă, chiar dacă mâna îi tremura. În acea liniște, versurile lui Eminescu păreau să spună că ea nu mai are vlagă. Nu-mi mai amintesc poezia cu exactitate, dar nu am uitat felul în care își mișca buzele, căldura mâinii ei și liniștea din odaie. Mai târziu, am înțeles că aceea a fost ultima dată când am auzit-o citind. Acel moment a rămas în sufletul meu ca o fotografie pe care nici timpul nu o poate șterge. După ce bunica s-a stins, cartea vișinie a rămas în casă. Mult timp nu am avut curajul s-o deschid. Mi-era teamă că, odată cu paginile, se vor deschide și amintirile dureroase. Dar într-o zi, am luat-o în mâini și am simțit mirosul de hârtie veche, același miros care plutea în jur când bunica citea. Pe prima pagină, am găsit câteva rânduri scrise de ea: simple, dar pline de emoție. Atunci am înțeles că o parte din bunica mea trăia în continuare prin acea carte. Pe măsură ce am crescut am început să citesc singură poeziile lui Eminescu și am descoperit sensuri noi. Am înțeles dorul, trecerea timpului și frumusețea lucrurilor simple. Mi-am dat seama de ce bunica ținea atât de mult la aceste versuri: pentru că exprimau trăiri pe care uneori nu le putea spune.

Astăzi, pentru mine, Eminescu este mai mult decât un poet studiat la școală. Este legătura mea cu bunica, o amintire vie a copilăriei și un mod prin care simt că ea încă face parte din viața mea. Rămâne veșnic Eminescu în familia mea: ca o emoție care nu dispare, ca o lumină care continuă să ardă în suflet, chiar și după ce oamenii dragi nu mai sunt.

# data[].attributes.headline
144  Eminescu în familia mea (Harabagiu Andreea)

# data[].attributes.subject
144  Eminescu în familia mea (Harabagiu Andreea)

# data[].attributes.body
Eminescu în casa mea nu este prezent doar prin cărți și amintiri, ci mai ales printr-un tablou care ocupă un loc special în salonul casei noastre. Este un desen făcut de sora mea inspirat din poezia „Luceafărul”. Privind acest tablou de fiecare dată simt de parcă aș trăi în acea perioadă și eu, o lumea frumoasă, cultă, plină de poezie, seri romantice și multă lumină. Tabloul este format din două lumi: prima îl reprezintă pe Luceafăr în strălucirea lui misterioasă, plutind deasupra unei mări zbuciumate, tinzând spre universul omului de geniu, iar cea de a doua - lumea obișnuită cuprinsă de viciile omenești. Sora mea spune mereu că a făcut acest desen cu multă străduință pentru a ne aminti să nu uităm niciodată visarea și explorarea necunoscutului. Acest tablou în casa noastră nu este doar o imagine, ci un semn al admirației pe care o purtăm poetului. Mama mea îmi citea adesea versuri din opera lui Eminescu, insistând chiar să memorez poezia: „Fiind băiet păduri cutreieram”. Tata find un romantic înnebunit spune că cine îi citește opera înțelege mai bine cine suntem. Pentru mine, tabloul cu Luceafărul a devenit un simbol al familiei, un loc în care ne regăsim, un motiv de discuție, de amintiri, de emoție. Privind acest tablou simți că acea lumină venită din ceruri îți vorbește despre necesitatea de a visa, de a privi mai sus, dar și de a rămâne legat de cei dragi. Eminescu nu trăiește doar în cărți sau în lecțiile de literatură, ci și în modul în care ne adună pe toți în fața acestui tablou, în felul în care ne face să simțim frumusețea limbii române și în emoția pe care o trezește de fiecare dată când rostim versuri din creația lui.

În familia mea, Eminescu este mai mult decât un poet - este o parte din noi.

# data[].attributes.headline
143  Un om pleacă, dar lumina pe care o lasă în urmă nu se stinge niciodată (Șincariuc Alina)

# data[].attributes.subject
143  Un om pleacă, dar lumina pe care o lasă în urmă nu se stinge niciodată (Șincariuc Alina)

# data[].attributes.body
În familia mea, numele lui Mihai Eminescu nu este doar o filă de manual, o lecție de literatură sau un monument de piatră fără viață. Este un drum al inspirației, unde versurile lui devin pași ce ne ghidează în propria călătorie. De mică am învățat că un poet nu moare niciodată, cu adevărat. Moartea îi poate atinge trupul, dar nu și lumina din cuvintele lui. Pentru noi, Eminescu nu este o amintire, ci o stea. Steaua aceea neobosită, asemenea Luceafărului, ce strălucește indiferent de vremuri.

Acasă, pe raftul din sufragerie, avem toate opt volume din Opera completă a lui Mihai Eminescu. Primele cinci le-am moștenit de la bunici, iar de-a lungul anilor am completat colecția ca să fie întreagă. Familiei mele i-a plăcut cel mai mult primul volum, Poezii, iar fiecare dintre noi are o poezie preferată în acest volum, iar a mea este „Glossă”. Prin îndemnul ei blând din versul: „Ce e val, ca valul trece”, mă liniștește și îmi amintește că tot ce este greu astăzi poate deveni ușor mâine. Acum înțeleg că apropierea dintre „Glossă”, „O, rămâi” și celebrul „Luceafărul” nu este doar o coincidență, ci o reflecție asupra vieții. Aceste poezii ne arată cum să rămânem autentici, chiar și atunci când lumea se grăbește să ne judece fără a ne cunoaște. Sensibilitatea nu este o slăbiciune, ci o forță care ne ajută să ne păstrăm esența chiar și în singurătate. Prin versurile sale, Eminescu ne amintește că adevărata frumusețe stă în sinceritatea sufletului și în capacitatea de a vedea lumină acolo unde alții văd doar umbră. Eminescu este poetul meu preferat nu doar pentru frumusețea limbajului, ci și pentru că simt că ne asemănăm într-un fel greu de explicat. El a trăit mereu „în afara lumii”, într-un spațiu al sensibilității profunde. Uneori simt nevoia să mă desprind de zgomotul din jur. Când scriu sau citesc, reflectez asupra vieții mai clar, adun gândurile și visele mele și le privesc la realitate, dar fără să încetez să visez; lupt pentru dorințele mele și pentru scopul meu: „De a face lumea mai bună, mai unită și mai iubitoare, dar nu singură, ci cu Dumnezeu împreună, căci numai El mă înțelege și mă ajută în situații dificile.” De câte ori particip la concursuri și primesc diplome care poartă numele lui, simt că duc mai departe ceva din ceea ce m-a format ca elevă și ca om. Mă întreb ce ar spune dacă m-ar vedea, chiar și acum, scriind cu emoție, căutând forma cea mai sinceră a gândurilor mele. Poate mi-ar zâmbi și m-ar încuraja să rămân eu însămi și să continui să scriu, indiferent cine înțelege sau nu, iar gândul acesta mă leagă de el mai mult decât orice.

Deci, chiar dacă Eminescu nu mai este printre noi, cuvintele lui rămân vii. Ele ne dau curaj să fim autentici, să ne ascultăm gândurile și să ne urmăm visurile, fără să ne dăm bătuți, iar fiecare vers este o fereastră către frumusețea lumii, un colț de reflecție și liniște. Lumina pe care a lăsat-o în urmă prin cuvintele și creațiile sale deosebite este o lecție profundă despre viață. Opera lui, păstrată în cele opt volume din casa noastră, trece din generație în generație, purtând aceeași emoție și putere de a inspira, unind trecutul cu

prezentul într-o legătură care nu se va rupe niciodată.

# data[].attributes.headline
142  Mihai Eminescu ,,un fel de om rătăcit printre ceilalți” (Ciubotaru Dmitrii)

# data[].attributes.subject
142  Mihai Eminescu ,,un fel de om rătăcit printre ceilalți” (Ciubotaru Dmitrii)

# data[].attributes.body
În familia mea, am vorbit întotdeauna despre Mihai Eminescu cu respect și admirație. Poeziile lui m-au învățat despre dor, dragoste pentru țară și frumusețea limbii române. Eminescu nu este doar un poet din trecut, este o parte vie a culturii și a sufletului nostru românesc.

Bunica mea îmi citește adesea poeziile cu voce tare. Vocea ei este moale ca șoapta vântului într-un câmp, și când spune versurile dintr-o poezie, revelează cu ochii ei cuprinși de sentimentele acelea. Ea îl îngăduie pe Eminescu cu o rază de aur care vine de un secol. Pentru ea, Eminescu nu este doar un poet, ci o parte a vieții un fir roșu care leagă generațiile.

Într-o zi am întrebat-o de ce îl ține atât de mult la suflet. Ea mi-a răspuns, pentru că fiecare cuvânt al lui conține un strop din inimă. El a scris despre ceea ce simte absolut fiecare persoană — despre dragoste, durere și eternitate. Și mi-am dat seama că de aceea Eminescu trăiește nu numai în cărți sau biblioteci, ci și în noi înșine.

Când am citit „Luceafărul”, mi se pare că poetul vorbește cu mine. Cuvintele lui umpleau sufletul cu lumină și îmi dădeau senzația că o persoană ar trebui să se străduiască pentru stele, dar să nu uite de pământ și de rădăcini.

Eminescu nu este doar un nume în familia mea. Este o sufocare a timpului o cale între trecut și viitor o melodie care sună în inimile noastre în timp ce trăim și iubim.

Eminescu în familia mea trăiește prin cărți, prin versuri vorbite, prin respectul pentru cuvântul scris și prin dorința de a nu uita niciodată rădăcinile noastre.

# data[].attributes.headline
141  Bunicul meu - „Eminescu” familiei noastre (Butucel Mirela)

# data[].attributes.subject
141  Bunicul meu - „Eminescu” familiei noastre (Butucel Mirela)

# data[].attributes.body
În familia noastră, poezia nu s-a născut din cărți, ci dintr-un om: bunicul meu. El nu poartă costum ca Eminescu și nici nu are privirea acea îndreptată către Luceafăr, dar are în suflet același dar, același foc liniștit care frige fără să ardă.

În spatele ochilor bunicului meu, se ascunde umbra lui Eminescu, ca o stea care refuză să apună, iar seara târziu când acesta deschide caietul lui vechi cu pagini îngălbenite de ani în care literele curg ca niște izvoare de munte, Eminescu se așează în scaunul din colț, așteptând ca bunicul să-și citească poeziile în fiecare seară. Bunicul ridică privirea, își drege vocea și parcă întreaga casă, murmură împreună cu el. Când începe, îți dai seama că acesta nu e un simplu muncitor, dar un călător al destinului, un poet al propriei vieți. A fost pănă în Grecia, traversând munții pe jos, călcând praful a mii de chilometri pentru a-și întreține familia. Drumul acela, ars de soare, rupt de ploi, înfometat prin văi și înălțat de speranță, l-a sculptat din piatră și lumină, și totuși în ciuda greutăților, el nu și-a pierdut niciodată inspirația. Întotdeauna citește aceleași versuri, dar mereu sună diferit. Parcă se schimbă odată cu el, cu trăirile și sentimentele lui:

„De două ori trecut-am munții, dar cât de mult i-am îndrăgit,

Și uneori chiar mi se pare, că viața-ntreagă-n munți eu am trăit.”

În astfel de clipe, îmi pare că acel drum, dur și sacru, seamănă cu „Codrii de aramă” a lui Eminescu, care rămân martori ai omului ce-și poartă sufletul prin lume. Bunicul nu imită poezia lui Eminescu, el o continuă, el nu descrie munții, el îi poartă în piept, ca pe un al doilea suflet. Apoi ca un izvor care se varsă într-un alt izvor el continuă cu alte versuri, de data asta, stropite de dor, grele și frumoase ca o amintire neterminată:

„Trecurau zile, apoi luni, iar dorul te apasă —

Nu poți uita tu,... cuibul drag, nici satul, nici nevasta…”

Și...Doamne, cum le spune! Parcă fiecare cuvânt e un pas înapoi, spre o lume pe care nu o mai poate atinge, dar o iubește încă. În vocea lui se simpte aceeași melancolie de care vorbea Eminescu, aceea care arde fără să mistuie, care doare fără să rănească. E o durere tăcută în aceste cuvinte, durerea celui care a plecat, dar niciodată n-a fost cu adevărat departe. Și, în acele momente, vocea lui devine mai adâncă, mai caldă, mai greu de uitat. Uneori mă uit la bunicul, la mâinele lui crăpate, la fruntea brăzdată de drumuri lungi, la felul în care lumina cade pe chipul lui ca pe o pagină veche, simpt că asist la un film sacru, la povestea unui om care a străbătut lumea, dar și-a ținut sufletul acasă. Poezia lui se așează lângă poezia lui Eminescu ca două frunze căzute din același copac, deși n-au crescut niciodată pe aceeași ramură. Bunicul meu nu este un poet, este o rană care scrie, o rugăciune care s-a transformat în om.

Aceasta este dovada că poezia nu moare nicicând, doar își schimbă trupul. Uneori trăiește întru-un poet național, alteori într-un bărbat simplu. Eminescu ne-a lăsat cerul, bunicul meu munții, iar între cer și munți trăim noi, copii care învață că poezia se moștenește prin sânge, nu prin cărți.

Și poate de aceea îl numim, în glumă și în serios, „Eminescul nostru”. Pentru mine, bunicul nu e doar poetul casei, dar, ca și în fiecare familie este un om care ține aprinsă flacăra frumosului. Iar flacăra noastră poartă numele lui: Gheorghe Butucel, cel care, fără să știe, duce mai departe lumina lui Eminescu.

# data[].attributes.headline
140  Rădăcina codrului, frunza salciei și lumina Luceafărului (Cuzuioc Felicia)

# data[].attributes.subject
140  Rădăcina codrului, frunza salciei și lumina Luceafărului (Cuzuioc Felicia)

# data[].attributes.body
“Ce te legeni, codrule,

Fără ploaie, fără vânt,

Cu crengile la pământ? ”

Aceste versuri ale Luceafărului poeziei românești și o vagă reminiscență sunt tot ce mi-au rămas de la salcia din fața casei bunicilor.

Bunicii locuiesc la marginea pădurii, într-un loc feeric, mistic și plin de viață, nu de agitație sau îmbulzeală omenească, ci de sufletul naturii.

De când mă țin minte, acea salcie a avut în totdeauna o voce blândă, o chemare lăuntrică, pe care așa și nu am mai reușit să o descifrez. Nu am reușit să înțeleg șoaptele frunzelor ei, chiar dacă îmi părea că mai are doar puțin și va începe să-mi vorbească cu glas omenesc. Probabil mi-ar fi povestit din cartea vieții sale, din istoricul casei și a trecutului acelei regiuni. Salcia era înaintată prin timp, avea mulți ani, avea multe amintiri. Tot ce îi lipsea era spiritul de viață. Simțea pe zi ce trece cum îi scad puterile, crengile ei, adevereau acest fapt. Dar ce putea să facă sărmana? Nici în ultima clipă nu și-a pierdut speranța. Da, presupun că ați ghicit ce a urmat…. Salcia a fost tăiată, pentru că reprezenta o amenințare. Începea să se descompună, să se topească asemeni unui cub de gheață, crengile grele pe care le-a purtat toată viața, au ajuns să cunoască atingerea pământului aspru și rece. Bunicul, ca bunicul, a tăiat-o și atât a fost, dar bunica tare a regretat. Mult a mai dus ea dorul salciei sale.

Nu mi-a venit să cred cât de mult am ținut la salcia dată, decât atunci când nu am mai văzut-o lângă pragul casei. A fost mai mult decât adăpost pentru insect, păsări și șopârle, a fost mai mult decât sursă de umbră vara și capodoperă a iernii. A fost totul: prieten, călăuză, învățător, exemplu demn de urmat. Ea m-a învățat să mă bucur de viață, de frumusețea naturii: de ploaie, pentru că aduce curcubeul și spală orice urmă de durere, de soare, pentru că este unic și totuși diferit în fiecare zi, de viscol, pentru că te învață să reziști la greu și indiferent de situație trebuie să rămâi cinstit, nobil, exact ca albul zăpezii, de întunericul nopții, care te regenerează, de luna ce-ți luminează calea când nu mai ai speranță și chiar și de furtună, datorită căreia realizezi cât de frumoasă este viața cu adevărat. M-a învățat că toate au un rost pe lume și că fericirea se găsește chiar și în cele mai mici lucruri. Mi-a arătat că chiar dacă nu vorbește, natura are modul său de a comunica. M-a încurajat să ascult de povețele ei și mi-a deschis tainele armoniei dintre om și natură.

Eminescu a reușit să descrie codrul copilăriei sale într-un mod unic. În descrierea lui, eu, am regăsit salcia bunicilor, am regăsit aceeași frământare, aceeași înțelepciune și același izvor nesecat de inspirație. Cine știe, poate Eminescu privea la o salcie când a scris poemul “Ce te legeni?”, la o salcie exact ca cea la care am privit și eu acum câțiva ani…

# data[].attributes.headline
139  Filele lui Emil: moștenirea care ne unește (Guștiuc Oxana-Ornelia)

# data[].attributes.subject
139  Filele lui Emil: moștenirea care ne unește (Guștiuc Oxana-Ornelia)

# data[].attributes.body
Îmi aduc aminte, parc-ar fi prin ceață, serile de iarnă în care bunica îmi recita versuri din poemele lui Eminescu. Vocea eicaldă mă făcea să adorm într-o clipită, fără să înțeleg atunci câtăprofunzime se ascunde în spatele acelor rime. Anii au trecut, iareu am început să descopăr singură strofele eminesciene, înțelegând că bunica nu-mi oferea doar versuri, ci o parte din tezaurul neamului nostru.

În biblioteca noastră se află și acum un volum vechi cu operelelirice ale poetului, pe care bunica îl numea „Filele lui Emil”. Așa îl dezmierda ea pe Eminescu, simțindu-l ca pe propriulcopil. De fiecare dată când îl răsfoiesc, simt că mă apropii de ceea ce a trăit poetul în timpul creației, chiar dacă timpul a trecut peste generații. Volumul a devenit o adevărată hartă a circuitului vieții familiei noastre, fiecare poem fiind o amintirede suflet.

Poemul „Glossă” îmi amintește de căzătura din copac — tedoare pe moment, dar, asemenea versurilor, te învață să priveștiviața cu luciditate și să înțelegi că orice experiență, chiardureroasă, aduce înțelepciune.Totodată, poezia reînvie lecțiile de viață pe care bunica mi le strecura printre versuri, învățându-măsă privesc lumea cu înțelepciune și cu pași cumpătați. Moarteabunicului o asociez cu „Mai am un singur dor”, deoarecetransmite liniștea, împăcarea și dorul celui care rămâne. Citind„Revedere”, îmi revin în minte clipele pline de zâmbete ale familiei, fiindcă liniștea codrului din poezie se transformă, pentru noi, în bucuria reîntâlnirii.

Fiecare lectură a acestor poezii devine o călătorie în timp, purtându-mă prin amintirile copilăriei și prin experiențele trăitealături de familie. Versurile lui Eminescu mă învață răbdarea, frumusețea și delicatețea sufletului omenesc. Ele îmi arată că, deși oamenii pleacă și anii trec, cuvintele adevărate rămân vii, aducând alinare.

Pentru familia mea, Eminescu nu este doar un poet, ci un simbol al legăturii dintre trecut și prezent, un fir care uneștecopilăria bunicii cu visurile mele. Prin versurile sale am învățatsă iubesc graiul românesc și să prețuiesc clipa. Poemele lui suntecouri ale sufletului românesc, care ne amintesc că rădăcinileunui neam trăiesc prin cultură, prin limbă și prin amintiriletransmise din generație în generație.

Astfel, cum rădăcinile unui arbore ce găsește lumina soarelui, familia mea, găsește prin Eminescu, sensul existenței și al legăturii dintre generații,poetul fiind o prezență vie în viețilenoastre, un martor tăcut al iubirii, al dorului și al legăturilor de familie.

# data[].attributes.body
Într-o vacanță de patru zile petrecută la Iași, orașul în care Mihai Eminescu a trăit o parte importantă din viața sa, familia mea și cu mine am ales să ne desprindem de rutina zilnică și de vitrinele luminoase ale magazinelor, pentru a păși pe urmele poetului național și ale Veronicăi Micle. A fost o călătorie în care am simțit că timpul încetinește, iar trecutul se împletește firesc cu prezentul nostru.

Prima oprire a fost în Parcul Copou, acolo unde se înalță Teiul lui Eminescu, martor tăcut al iubirii și inspirației sale. Sub coroana lui seculară am mâncat înghețată împreună cu familia, într-o liniște aparte, ca și cum am fi devenit, pentru o clipă, parte din povestea poetului. Ne-am imaginat cum, în același loc, Eminescu și Veronica Micle își citeau poeziile, își împărtășeau gândurile și își trăiau dragostea discretă, dar intensă. Era ușor să simțim emoția lor, știind că versurile pe care și le trimiteau sunt astăzi printre cele mai cunoscute și îndrăgite.

Am continuat drumul către muzeul dedicat poetului, unde am descoperit obiecte, manuscrise și fragmente de istorie care ne-au apropiat și mai mult de universul eminescian. Bustul lui Eminescu și al Veronicăi Micle ne-au întâmpinat în tăcere, ca doi vechi prieteni, invitându-ne să le ascultăm povestea și să le citim poeziile scrise pe bănci.

Unul dintre cele mai emoționante momente ale călătoriei a fost vizita la Bojdeuca lui Ion Creangă, locul unde Eminescu a găsit refugiu timp de șase luni. Am pășit în cămăruțele modeste unde „bădiță Mihai” și bunul său prieten discutau până în zorii zilei, aici poetul a scris versuri nemuritoare, iar Creangă a dat viață poveștilor pline de farmec. Pe terasa casei, Eminescu obișnuia să scrie și am simțit o liniște profundă, ca o punte între noi și generațiile de ieri.

Această vacanță nu a fost doar o excursie, ci o redescoperire a valorilor, a emoției și a frumuseții culturii noastre. Eminescu a devenit, astfel, nu doar poetul țării, ci o parte din familia mea.

Borș Evelina clasa a VII-a „E” IPLT „N.Iorga”

# data[].attributes.headline
137  Eminescu în familia mea (Pascalova Tatiana) 

# data[].attributes.subject
137  Eminescu în familia mea (Pascalova Tatiana) 

# data[].attributes.body
Lumină din cuvinte

Când eram mică, bunica îmi citea seara, la lumina slabă a lămpii vechi, poezii dintr-o carte cu pagini îngălbenite. Îmi amintesc cum mă uimea faptul, că vocea ei tremura ușor, când rostea numele lui Mihai Eminescu, de parcă ar fi o amintire sacră dintr-un timp pierdut. Cartea aceea, cu coperțile uzate și miros de hârtie veche, era cel mai prețios obiect din casa noastră. Deseori bunica îmi spunea: „Asta e inima familiei noastre.” Iar eu, zâmbind, mă întrebam cum poate o carte să fie atât de importantă, dar o ascultam în liniște, cu ochii plini de admirație, ca și cum fiecare cuvânt ar fi fost o rază blândă de lumină. Mie îmi plăcea să pătrund în esența fiecărui cuvânt, vers și strofă. Iar când bunica obosea și se ducea la culcare, eu, încetișor, deschideam cartea fermecătoare și încercam să citesc mai departe.

Anii au trecut într-o clipire de ochi. Blândețea bunicii a plecat odată cu ea însăși. A rămas doar cartea. Stă acolo, pe raftul de sus, lângă fotografiile străbunicilor. De fiecare dată când o ating, parcă aud din nou vocea ei caldă: „Să nu uiți, dragă, că poezia e felul în care sufletul vorbește lumii.” Atunci simt mereu un fior ciudat – amestec de dor și de bucurie – și îmi dau seama că am primit o moștenire scumpă, care nu poate fi pierdută: dragostea pentru frumos, pentru vers, pentru cuvânt, pentru lumină.

Astăzi, când citesc „Luceafărul” sau „Revederea”, când pătrund în mesajele lor despre iubire imposibilă și dor nemărginit, când simt fascinația, tristețea dulce și melancolie, înțeleg că îl percep deja altfel, pe Eminescu. Nu mai este doar un poet din manuale; devine un prieten, care a învățat să pună în cuvinte: iubirea, credința, dorul și tăcerea. În fiecare vers al lui găsesc o parte din familia mea: tăcerea tatălui, visarea mamei, iubirea bunicii. Toți par să se regăsească acolo, printre stele și păduri, printre dealuri și livezi, în poezie și în inimile celor dragi.

De multe ori, când e liniște în casă, deschid volumul acela vechi și citesc cu voce tare, ca și cum aș aprinde din nou lampa bunicii, care lumina încet și se aprindea ca o steluță în întunericul odaiei. Lumina aceea nu e doar o amintire – e o promisiune: să-ți asculți inima și să nu uiți niciodată cuvintele bunicii. Pentru că atâta timp cât vom rosti un vers de Eminescu, nu vom fi niciodată singuri. Mereu va fi alături un personaj din operele sale, care ne va ajuta să înțelegem lumea.

Poezia poate să aline, să vindece, să ne adune împreună chiar și atunci când timpul ne desparte.

Pentru mine, Eminescu nu mai este doar un poet. El a devenit o legătură între generațiile familiei mele, o punte între viitor și trecut, între cei care au fost și cei care vor fi. Cu ajutorul lui am învățat că iubirea, credința și speranța nu se pierd niciodată – doar se transformă în lumină, în stele, în paradis.

Și poate, când voi deveni și eu mamă, din aceeași carte îi voi citi copilului meu. Poate vocea mea va tremura ușor, ca a bunicii, iar puiul va zâmbi, fără să știe de ce. Însa eu știu, cu adevărat, că Eminescu e un suflet sincer și adânc, care trăiește încă – în fiecare clipă în care o inimă bate mai frumos datorită unui cuvânt.

Eleva clasei a IX-a, Pascalova Tatiana.

Liceul Teoretic "Mihai Viteazul", mun. Chișinău.

# data[].attributes.headline
136  Cum Eminescu ne-a învățat iubirea de Țară (Cuzuioc Gloria)

# data[].attributes.subject
136  Cum Eminescu ne-a învățat iubirea de Țară (Cuzuioc Gloria)

# data[].attributes.body
În familia mea opera eminesciană este prețuită de toți membrii ei. Pentru noi, poeziile lui  Eminescu sunt o sursă de inspirație, deoarece în fiecare dintre ele noi găsim o temă pe care să o discutăm și asupra căreia să ne expunem gândurile și emoțiile.

Poezia preferată de familia mea este  ,,Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie”, pentru că în această lucrare Mihai Eminescu și-a expus sentimentele de patriotism și mândrie față de plaiul său.

Familia mea se bucură căci are oportunitatea să locuiască într-o țară cu o istorie bogată și foarte interesantă. Bunicii, surorii și mie ne place foarte mult istoria, adesea apar întrebări la care încercăm să aflăm răspunsul și să aducem argumente pentu a demonstra de ce acesta ar fi corect și nu altul. Și de multe ori ne-am convins că Eminescu are dreptate atunci când scrie versul ,,La trecutu-ți mare, mare viitor!”, deoarece evenimentele importante care au avut loc în trecut, au dus la consecințe evidente și la schimbări continue. Și tot poetul ne spune că chiar dacă generațiile se schimbă, trecutul rămâne același, țara își păstrează tradițiile, cultura, limba și tot ceea ce o face deosebită de celelalte, și anume în versul ,,Căci rămâne stânca, deși moare valul, ”, ceea ce este un adevăr, căci cum a fost poporul român curajos, harnic și onest, așa a rămas, indiferent de tot ceea ce l-a zguduit.

Când vorbesc cu mama despre obligația unui cetățean de a cunoaște limba română, mereu revenim la această poezie, deoarece românii au fost nevoiți să învețe diferite limbi, dar acum este timpul să vorbim limba maternă și să impunem și celelalte persoane care locuiesc de douăzeci, treizeci sau toată viața lor în Republica Moldova să vorbească în limba de stat a țării. Acest lucru este important pentru a valorifica și promova limba română. Eminescu ne demonstrează cât de melodioasă și înțeleaptă este această limbă, prin faptul că unind cuvinte atât de simple, putem crea emoții foarte puternice pentru cineva cine știe să aprecieze arta cuvântului. Mama întotdeauna a insistat și a fost un model pentru mine, cum să vorbesc corect, reușind să înzestreze în mine dragostea și respectul față de limba maternă. Și cred că nu în zadar poetul a scris în această lucrare ,,Guste fericirea raiului ceresc”, deoarece atunci când te exprimi liber și corect în limba română, fiind în țara ta, și considerându-te un cetățean patriot, într-adevăr, este o fericire fără limite, o muzică pentru propriile urechi și un balsam pentru suflet.

Această poezie chiar este deosebită, de aceea, o recomandăm să fie citită și să se mediteze adânc asupra ei. După părerea noastră, ultima strofă este cea mai importantă și cea mai frumoasă, ea trezește în noi acel sentiment propriu-zis de mândrie și patriotism față de Țară.

# data[].attributes.headline
135  Drumul spre Eminescu (Verebcean Emilia)

# data[].attributes.subject
135  Drumul spre Eminescu (Verebcean Emilia)

# data[].attributes.body
În orice familie există nume, povești, locuri care devin simboluri ale continuității și

legături între generații. În familia mea, acest rol i-a revenit lui Mihai Eminescu, poetul care nu doar a marcat literatura română, ci, într-un mod neașteptat, a devenit parte din istoria familiei mele. Pentru noi, nu este doar poetul în căutarea Absolutului, ci este firul invizibil care a legat viețile noastre și valorile pe care le păstrăm cu sfințenie.

Povestea începe cu părinții mei. Ei, deseori, își amintesc emoționați primele lor

întâlniri, când, încă timizi și nesiguri de ceea ce avea să urmeze, se plimbau pe strada Mihai Eminescu. Pentru alții fiind doar o stradă, pentru noi este decorul în care cele două destine au început să se descopere unul pe altul. Ei nu vorbeau atunci despre poezii, ci despre planuri, visuri, principii, încercând să se cunoască mai bine, iar numele poetului, scris pe placa străzii, a devenit martorul primelor îmbrățișări, sărutări, supărări, dar și al primului „Te iubesc”. Din acel moment, pentru ei, Eminescu nu mai era doar un

scriitor, a devenit un simbol al dragostei lor, al acelei iubiri tinere, sincere și adevărate.

De aceea, pentru familia mea, poetul nu e doar o figură emblematică a neamului meu, ci „puntea” care a unit destine, iar viitorul lor am devenit noi, copiii binecuvântați de a

cunoaște iubirea.

Posibil povestea de dragoste a părinților m-a ținut aproape de creația lui Mihai

Eminescu încă de pe vremurile când curiozitatea mea de copil mă călăuzea spre raftul unde mă aștepta răbdătoare cartea cu somnoroase păsărele. Îmi amintesc cum mama mi-o citea seară de seară cu voce caldă, ca pe un cântec de leagăn. Nici nu realizam atunci că ascult versurile lui Eminescu. Pentru mine, erau doar cuvinte frumoase despre somnoroase păsărele care mă călăuzeau în lumea visului.

Legătura cu Eminescu nu se oprește aici. Bunica mea avea un dulap vechi, masiv, cu

uși ce scârțâiau ușor, plin cu cărți adunate de-a lungul vieții. Printre romane și volume

vechi, mereu găseam câte o ediție a operelor lui Eminescu, uneori, prăfuită, alteori, cu pagini îngălbenite, dar păstrată cu grijă. Pentru bunica, aceste cărți erau o adevărată comoară, nu doar prin valoarea lor literară, ci prin faptul că reprezentau o parte din cultura unei epoci în care oamenii aveau mai puțin, însă prețuiau mai mult. Deschideam acele volume ca pe relicve, simțind că ating ceva vechi și prețios. Așa am înțeles că valorile culturale nu se transmit doar în școală, ci prin exemple trăite în familie. Abia mai târziu am realizat că acele momente urmau să devină începutul formării personalității mele în care creația eminesciană au avut un impact major.

În felul acesta, opera lui Mihai Eminescu a devenit parte din moștenirea noastră

afectivă, veriga ce unește trei generații. Grație povestei părinților mei, a vocii mamei

citindu-mi poezii și a dulapului cu cărți al bunicii, am învățat că identitatea unei familii

este construită și din cultura care e transmisă din generație în generație.

Astfel, numele lui Eminescu nu este doar lecție de literatură, ci și lecție de viață. Am

învățat să prețuiesc legătura între generații, frumusețea cuvintelor și importanța rădăcinelor noastre. În familia mea, poetul continuă să fie o prezență sine qua non.

# data[].attributes.attachment_caption
Gavrilaș Carolina IPLT ,,Mircea Eliade''

# data[].attributes.headline
134  Sub aripa lui Eminescu (Gavrilaș Carolina)

# data[].attributes.subject
134  Sub aripa lui Eminescu (Gavrilaș Carolina)

# data[].attributes.body
Fiecare familie are o tradiție: unele sunt legate de strămoși, altele sunt legate de anumite sărbători, unele preferă jocuri intelectuale etc. Tradiția familiei noastre însă vibrează la cuvântul lui Mihai Eminescu. Acest poet ne ocrotește datorită unei poezii ce a contribuit la întemeierea familiei noastre. A fost prilejul primei priviri între părinții noștri, care, mai apoi, ne-au dat viață și ne-au crescut.

„Pe lângă plopii fără soț…”, o romanță deosebită, cu o semnificație adâncă de suferință și de admirație, aprinsese lumina între doi adolescenți, fără să-și dea seama. Aceștia mereu au văzut numai dragostea și frumusețea poeziei, dansând și cântând împreună zi de zi și noapte de noapte.
Din momentul în care au auzit această operă, se observară unul pe altul, creând un colțișor în inimă unul pentru celălalt. Colțișorul acela, la fiecare sărbătoare la care se interpreta piesa lui Eminescu, creștea din ce în ce mai mult și mai mult. Din acel prim moment, Omul deplin al culturii românești îi menise pe cei doi ca să fie soț și soție. Așa și a fost. Cei doi s-au căsătorit, au avut trei copii frumoși. Anume din acest motiv, poezia Marelui Poet a devenit ceva sfânt și miraculos pentru familia noastră.

În fiecare an, la cincisprezece ianuarie, ziua primului fior în priviri, are o semnificație pură pentru noi: reîntregirea familiei. În această zi, tradițional, ne retragem cu toții într-un foișor bine amenajat. Pregătim mâncăruri tradiționale și ne bucurăm de timpul petrecut împreună. Când seara se așterne peste pământurile Moldovei, începe adevărata distracție: părinții, având două microfoane, interpretează „Pe lângă plopii fără soț…”. Vocile lor melodioase mângâie sufletele noastre, stelele cerului, ca niște luminițe, îi veghează pe cei doi îndrăgostiți. Zâmbetele lor strălucesc în lumina lunii, iar ochii sclipesc și ei cu o dragoste nemărginită. Amândoi, dansând elegant și lin sub aripa melodiei preferate, încheie cu un sărut. Ulterior, urmează un recital din creația poetului nepereche, după care depănăm amintiri.

Paradoxal, deși poezia conține o imensă suferință din dragoste, a putut crea o Dragoste reciprocă atât de mare.

De aceea, Mihai Eminescu este îngerul păzitor al familiei noastre și îi sunt atât de recunoscătoare pentru că ne adună grămăjoară, pentru că a creat Soarele dragostei ce ne ține pe toți aproape.

# data[].attributes.headline
133  Cartea care ne unește (Falcea Cătălina)

# data[].attributes.subject
133  Cartea care ne unește (Falcea Cătălina)

# data[].attributes.body
În biblioteca mea se află o carte care are o semnificație specială: „Opera poetică” de Mihai Eminescu. Este un volum, care, deși nu este vechi ca dată, poartă o istorie aparte, pentru că a trecut prin mâinile mamei mele și, într-un fel, a devenit o legătură între noi.

Cartea a fost cumpărată de mama mea acum aproximativ cinci ani, pe când lucra în Israel, unde se află și astăzi. Ea locuia atunci împreună cu o bătrână care cunoștea limba română, iar serile obișnuiau să citească împreună poeziile lui Eminescu. Mama îmi povestește că acele momente îi aminteau de casă, de familie și de lucrurile dragi. Printre paginile acestei cărți, ea regăsea liniștea de care avea nevoie într-o țară străină. După câțiva ani, mama a hotărât să-mi trimită cartea, dorindu-și ca eu să o păstrez și să o citesc. Astfel, volumul „Opera poetică” a ajuns în mâinile mele și, de atunci, are un loc special în biblioteca mea, deoarece îmi amintește de frumusețea limbii române.

Mama are câteva poezii preferate, dintre care „Te duci…” și „Luceafărul” de care își aduce aminte des. Ea spune că în aceste poezii se simte profunzimea gândirii lui Eminescu. În „Te duci…”, de exemplu, se simte durerea despărțirii și lupta dintre iubire și rațiune: „Puteam numiri defăimătoare / În gândul meu să-ţi iscodesc, / Şi te uram cu-nverşunare, / Te blestemam, căci te iubesc.” Mama spune că aceste versuri îi amintesc că dragostea nu este doar fericire, ci și puterea de a îndura și de a ierta.

Eu am alte preferințe. Una dintre poeziile care mă impresionează este „Când amintirile…”, o meditație despre trecerea timpului. Versurile „Când amintirile-n trecut / Încearcă să mă cheme...” exprimă atât de simplu ideea că trecutul trăiește în noi, chiar dacă încercăm să-l uităm. Îmi place, de asemenea, și poezia „Pe lângă plopii fără soț”, în care se simte delicatețea iubirii neîmplinite și sinceritatea sentimentelor. O altă poezie dragă mie este „Adio…”, unde se observă maturitatea poetului în fața despărțirii: „De-acuma nu te-oi mai vedea, / Rămâi, rămâi, cu bine!”. Pentru mine, aceste versuri arată cât de frumos poate fi exprimat un sentiment dureros, fără ură sau reproș.

Citind această carte, am înțeles că Eminescu nu este doar poetul trecutului, ci un autor mereu actual, capabil să atingă suflete, indiferent de vârstă. Poeziile sale vorbesc despre sentimente pe care oricine le poate recunoaște, cum ar fi: dorința de iubire, frumusețea naturii, trecerea anilor. Prin aceste teme universale, el reușește să lege generații diferite.

Și bunica mea îl aprecia pe Eminescu. Deși prefera romanele polițiste sau de dragoste, lua adesea din biblioteca locală volume de poezii. Spunea că versurile sale au o simplitate care „odihnește sufletul”. Astfel, pot spune că Mihai Eminescu a fost prezent, într-un fel, în viața tuturor femeilor din familia mea.

Astăzi, „Opera poetică” nu este doar o carte, ci un simbol al culturii române și o dovadă că poezia poate uni generații. Ea ne amintește de importanța lecturii, de frumusețea limbii române și de puterea cuvântului care unește oameni, chiar și aflați departe unii de alții. Prin această carte, am descoperit că Eminescu nu aparține doar manualelor, ci și vieții de zi cu zi, unde poezia devine parte din familie.

# data[].attributes.headline
132  „Arborele Eminescu” - Rădăcini, Lumină, Nemurire (Zelenco Delia-Elena) 

# data[].attributes.subject
132  „Arborele Eminescu” - Rădăcini, Lumină, Nemurire (Zelenco Delia-Elena) 

# data[].attributes.body
Motto: "Atât să nu uitați că el a fost un om viu,

viu, palpabil cu mâna"

(Nichita Stănescu)

Eminescu e un nume îmbrăcat în nemurire, un călător al veșniciei, care a cuprins în cuvinte dorurile și visele noastre. O mică parte din Marele poet rămâne în inimile celor ce i-au citit opera, un tezaur de valori, patriotism, iubire, respect față de om și natură . Poezia lui e în adierea vântului, într-o rază de soare, într-un clar de lună, o scânteiere de stea, în dragostea de mamă, în valurile mării, în șoapta izvorului, în ultima frunză rămasă printre ramuri.  În familia mea Eminescu este un reper cultural care trece din generație în generație, fiind o moștenire de suflet.

Străbuneii mei l-au descoperit odată cu deschiderea școlilor românești, când sora mai mare a bunicii mele a adus primele manuale acasă din care au învățat să scrie și să citească cu grafie latină frații mai mici, părinții ei și stră-stră-bunelul meu. care știau slavonă. Erau anii când lectura era o lumină, iar Eminescu și Creangă îi duceau în lumea basmelor.  Dar a venit “eliberarea” când cotropitorii le distrugiau tot ce-i lega de țară, neam, limbă și adevăr istoric Totuși Eminescu n-a fost uitat...Era citit pe ascuns din volumașe păstrate cu sfințenie. Prin anii `60 au apărut și primele plachete de versuri eminesciane,dar cu mari omisiuni. Chiar și așa Eminescu era citit cu entuziasm. Abea prin anii `70-90 familia mea s-a bucurat să cunoască o parte din volumele lui Eminescu cu alfabet latin. Buneii povestesc cum au descoperit frumusețea limbii române prin prisma versului eminescian, cum muzicalitatea lor le-a încântat tinerețea.

Noi și părinții noștri am fost leganați “pe un vers de Eminescu/ pe pământul cel iubescu”(G. Vieru).  De Eminescu ne leagă multe amintiri frumoase, lecturi, spectacole, excursuri și obiecte simbolice. Un loc aparte îl ocupă calendarul din 1989-1990 cu lucrarea lui Aurel David "Arborele Eminescu". Timpul istoric, în care a apărut, i-a dăruit o semnificație profundă. Erau anii de Renaștere Națională: de zbucium, de speranțe, libertate, iar calendarul cu chipul lui Eminescu, unit cu ramurile acestui arbore în bătaia vântului era ca un simbol, o chemare la luptă pentru Libertate, Dreptate, Demnitate, Adevăr.

În familia noastră calendarul cu multiple însemnări a stat în colțișorul de elev al mamei mele ani la rând. Silueta  Poetului contopită cu ramurile acestui arbore părea un chip născut din linii, lumină și mister, devenind un izvor de inspirație, o fereastră spre Măria Sa Poezia, spre cunoaștere și rădăcini. Peste ani, poate nu întâmplător, când m-am născut eu, printre cărțile copilăriei ei, mama a găsit acest calendar.  Era o amintire luminoasă plină de recunoștință și dorea să mi-o transmit și mie.  Astfel am făcut cunoștință cu Geniul poeziei din fragedă copilărie. Chipul lui pe cer albastru  mi-a fost ca o icoana care m-a ocrotit și luminat în primii ani de viață. Mare a fost bucuria să-l găsesc atunci, când căutam ceva special în arhiva familiei, ca să mă inspire pentru acest eseu.

O altă amintire vie, care m-a emoționat, este și premiera  concertului “Dialogurile Dragostei”  pe versurile lui Mihai Eminescu și Veronica Micle.

Sublima întâlnire a Geniului Poeziei cu Geniul Muzicii a rămas pentru todeauna în sufletele spectatorilor. Atunci l-am cunoscut pe viu pe Eugen Doga, i-am dus un buchet de flori, m-a îmbrățișat, aveam 4 ani.  Astăzi conștientizez când de norocoasă sunt că am fost contemporană  cu Măria Sa.

Acum în adolescență îl redescopăr pe Eminescu, meditez asupra sensului vieții din gândirea sa vizionară. Nu există un omagiu mai înălțător decat să-i cunoștem opera inestimabilă. Eminescu va inspira mereu generații.

Tare aș vrea să-i spun :"Îți mulțumesc Emine/ Îți mulțumesc și-n veci/ Prin versul tău mă simt/ "Crăiasa din povești"".

# data[].attributes.headline
131  Eminescu — un talent ce leagă generații prin fire de aur (Burduniuc Iasmina)

# data[].attributes.subject
131  Eminescu — un talent ce leagă generații prin fire de aur (Burduniuc Iasmina)

# data[].attributes.body
Opera lui Mihai Eminescu a fost, încă din copilăria mea, una dintre veritabilele punți de coeziune ale familiei noastre, un fel de axă spirituală ce ne-a educat sensibilitatea, dragostea pentru cultură și identitate națională. Am crescut și m-am format în lumina creației Marelui Poet, iar serile de sâmbătă, când ne așezam toți patru pe canapeaua din sufragerie și tata ne citea versuri „pline de somn lin și visare”, sunt, și astăzi, file de neuitat ale unei copilării scăldate în lumină.

Tata, la rândul său, a avut o poveste aparte. Fiu de profesori, și-a petrecut anii copilăriei explorând biblioteca vastă a bunicilor, unde rafturile adăposteau cărți valoroase. Răsfoia cu minuțiozitate enciclopedii, atlase, albume tematice, romane, căutând mereu acel ceva capabil să-i țină vie curiozitatea. A citit mult și divers, până când a descoperit latura cu adevărat fascinantă a literaturii: universul eminescian. Pentru el, aceasta s-a transformat într-o lume cu „codri de aramă” în care „Lacul codrilor albastru/ Nuferi galbeni îl încarcă”, o lume în care a pășit cu uimire și din care nu a mai ieșit niciodată. Iar pasiunea lui, transmisă cu venerație, a ajuns și la noi, cei ai generației de astăzi.

Când, în anul 2003, tatăl meu a venit la Chișinău pentru studii, a descoperit marile biblioteci ale orașului, spații elevate, impregnate de o atmosferă academică. De fiecare dată, împrumuta câte un volum de proză considerat incitant, dar și o selecție de poezie eminesciană, nelipsite din ritualul său de dezvoltare. Își găsea mereu câteva clipe de lectură în pauzele de la universitate, iar bucuria de a încheia un volum era dublată de anticipația revenirii, exact ca un „gând purtat de vânt” înapoi către paginile care-l așteptau. Cu timpul, a început să își achiziționeze propriile ediții, prețuite ca adevărate relicve culturale.

Așa se face că eu și sora mea, Amedeia, am copilărit respirând poezia eminesciană, pasiune insuflată cu dăruire de către tata. Mai târziu, când am început școala, mama a propus instituirea unei tradiții familiale: în fiecare an, în preajma zilei de 15 ianuarie, organizăm un concurs dedicat creației Poetului. Uneori ne întrecem în recitaluri, alteori ne transformăm în mici artiști plastici, realizând desene și picturi ce reflectă mesajele lirice alese, imagini „floare albastră” în armonie cu versul. Într-un an, am concurat și la secțiunea de eseuri, iar juriul, format din bunicii noștri, ne premia cu entuziasm, indiferent de locul obținut.

În perioada carantinei, când bunicii locuiau cu noi, iar părinții erau mai des acasă, aceste concursuri s-au înmulțit. Atunci am participat la recital de familie: am învățat textul poemului „Luceafărul” pe roluri, și ne-a reușit impecabil, cu o dicțiune ce părea să lumineze încăperea „De dorul lui și inima/ Și sufletu-i se împle.”. La finalul acestor întreceri nu conta doar premiul, ci și discuțiile sincere despre valorile desprinse din opera eminesciană: adevăr, iubire, visare, demnitate, un „dor nemărginit” pentru frumos.

Am adunat nenumărate amintiri frumoase și prin implicarea în concursuri de recital, expoziții de felicitări literare și alte activități dedicate Poetului în instituția în care învăț. Fiecare dintre aceste experiențe a consolidat în mine sentimentul că Eminescu nu este doar un autor studiat, ci un „far cultural”, un simbol al identității noastre. Deși trăim într-un secol grăbit, al tehnologizării, poezia e încă vie prin puterea ei transformatoare.

Reflectând acum asupra impactului său profund în familia mea și pentru propria mea formare, pot afirma cu certitudine că Mihai Eminescu este harul sublim care unește generațiile, o voce eternă, ce ne înalță, ne modelează și ne însoțește în devenirea noastră spirituală.

# data[].attributes.headline
130  De la Teodora la Eminescu (Breazu Laura)

# data[].attributes.subject
130  De la Teodora la Eminescu (Breazu Laura)

# data[].attributes.body
Despre Eminescu s-a scris atât de mult, încât rămânem cu impresia că am izbutit să îl cunoaștem după operele sale, din publicațiile semnate de către poet și datorită berechetului de concluzii formate asupra individualității lui Eminescu .

În pofida faptului că Mihai Eminescu a fost o figură controversată a secolului al XIX-lea, cei care vor să își formeze o părere constructivă asupra personalității sale trebuie să pătrundă în firea lui și să analizeze proveniența acestuia, așadar este primordial să perindăm toate fazele prin care a trecut el.

În cazul meu, familiarizarea cu Eminescu a pornit de la sora mea Teodora, care mi-a dezvăluit nu doar frumusețea versurilor, ci și sensibilitatea, profunzimea și neliniștile din spatele lor, întrucât pentru ea, acesta nu era doar un banal autor din manuale, ci o prezență eternă, prin care sufletul reușea să exprime cele mai profunde și intime trăiri omenești. Vorbea frecvent despre poet cu respect și admirație lipsită de trivialitate, prin care se simțea o emoție francă.

De asemenea, fiind o desăvârșită colecționară de cărți, nu a ezitat să cumpere atât volume noi, din librării, cât și unele trecute prin timp, cu pagini îngălbenite, de la târgurile de anticariate, pentru a însufleți materia ce și-a pierdut proaspătul suflu al glorioaselor epoci apuse cândva.

Ea obișnuia să deschidă aceste cărți și să îmi citească fragmente, uneori poezii arhicunoscute, alteori versuri neștiute, dar la fel de impregnate de vibrația eminesciană. Cu aceeași dăruire îmi citea și din alți poeți, ca Păunescu, Stănescu și Bacovia, însă pentru Eminescu avea o afecțiune aparte, pe care mi-a transmis-o și mie, fără să își propună neapărat.

Privind în urmă, sesizez că impactul acelor acțiuni ale ei au depășit simplitatea procesului de descoperire a unui scriitor prin prisma influenței din exterior. Eminescu a devenit pentru mine un simbol al pătrunzătorului și al autenticității, și continuă să rămână o parte esențială din mine, noi, un inseparabil tot întreg — o punte între copilăria în care am învățat să visez și maturitatea în care continui să caut sensul în orice, iar acest fapt reprezintă pentru mine una dintre cele mai valoroase moșteniri culturale din familie.

Totodată, prin intermediul ei, a început voiajul descoperirii personalității lui Eminescu dincolo de celebrul clișeu de Luceafărul poeziei românești, fiindcă numeroși indivizi  îl compară fără nici o ezitare cu Byron, Novalis, Lermontov, dar el este deosebit de aceştia, poate chiar superior prin intuiţia sa extraordinară de a personaliza ideea liricii filosofice şi ştiinţifice, datorită pasiunii pentru cultură patriotică, dar și prin prisma preocupării pentru ştiinţă chiar şi atunci când societatea nu era încă sigură de ziua de mâine, grație majorei influenţe, până în ultima fibră, de curentele literare străine, și nu în ultimul rând viziunea sa poetică „paradisiacă”, visător-romantică, care în publicistică se metamorfozează  în ştiinţă și metafizică - puțini dintre factorii prin care Eminescu devine un izvor al propriei creații, între două extreme care i-au creionat viața – literatură și știință, domenii pe cât de antagoniste, pe atât de semnificative pentru parcursul său. Virtuţile curiozităţii au făcut ca un mare poet al culturii noastre să fie puternic atras de cunoştinţele ştiinţifice ale secolului respectiv. Studiile făcute la Viena şi Berlin

l-au apropiat pe Eminescu de operele unor nume cunoscute şi recunoscute ale ştiinţei – Arhimede, Galileo Galilei, Brown, familiarizându-l totodată cu teoriile ştiinţifice ale momentului.

Așadar, parcursul meu prin universul eminescian nu a fost doar o călătorie literară, ci și o introspecție în profunzimile sufletului uman, un dialog între efemer și etern, între neant și profund, iar Eminescu rămâne pentru mine un martor al zbuciumului interior și o călăuză spirituală prin gânduri și emoții individuale.

# data[].attributes.headline
129  Eminescu mă readuce în poala mamei (Popescu Nicoleta)

# data[].attributes.subject
129  Eminescu mă readuce în poala mamei (Popescu Nicoleta)

# data[].attributes.body
Creaţia eminesciană a fost și rămâne o fântână nesecată de putere și speranță, capabilă să aducă oamenii împreună în cele mai grele clipe. Versurile Sale traversează generații și construiesc punți invizibile între trecut, prezent și viitor. În familia mea, această moștenire a crescut odată cu noi. Fiecare copil a primit, la un moment dat, acea poezie care i-a însoțit somnul; fiecare adult a revenit, măcar o dată, la câte un vers în căutarea unui sens sau a unei liniști, unindu-ne.

Atunci când ajung să vorbesc despre marele Luceafăr al literaturii române, indiferent de contextul în care aș putea să reflect adâncimea impactului său asupra mea, mă regăsesc insuficient de pregătită pentru a o face. Însă, doldora de sentimente calde și amintiri prețioase, îmi culc capul în poala mamei pentru a reveni între acele ferestre prin care superba creatură a nopții își poartă eleganța pe oglinda apei. „Somnoroase păsărele” este prima creație literară care mi se asociază cu ancorarea mea la întâlnirea cu versul eminescian. Cele mai multe îmbrățișări de „noapte bună” veneau după rostirea unor versuri cu o dulceață greu de uitat: „Dorm și florile-n grădină/ Dormi în pace!”. Cu recunoștință revin la aceste prețioase amintiri din copilărie, la această candelă interioară care își poartă lumina prin toate etapele formării mele. Așa se perpetuează tradiția: prin gesturi mici, prin momente tăcute, prin amintiri care devin modele pentru cei care vin după noi. Versurile sale trec din mână în mână și cu fiecare rostire, întăresc legătura dintre trecut și prezent. Au întărit o gândire tăcută, stabilă, o măsură după care am continuat să învăț, să cresc, să înțeleg. În acest fel, mă simt și astăzi parte a spectacolului nocturn care mi-a însoțit începutul în lumea cuvântului nepieritor al lui Eminescu, lume în care: „Peste-a nopții feerie/Se ridică mândra lună,/Totu-i vis și armonie –/Noapte bună!”. Mihai Eminescu este sufletul casei și centrul oricărei conversaţii din familia noastră, acea prezență caldă și luminoasă care adună toate inimile în jurul său. Poezia lui devine o rugăciune, o moștenire prețioasă transmisă de la bunică la văr, de la soră la frate, fiecare cuvânt fiind rostit cu respect pentru frumusețea și înţelepciunea ei.

Opera lui Eminescu rămâne astfel mai mult decât o expresie a culturii românești. Reprezintă un pilon de memorie care străbate familia mea și dă stabilitate, claritate și eleganță felului în care înțelegem lumea.

# data[].attributes.headline
128  Eminescu și ecoul lui în familia mea (Armanu-Ghemu Evelina)

# data[].attributes.subject
128  Eminescu și ecoul lui în familia mea (Armanu-Ghemu Evelina)

# data[].attributes.body
Se zice că obiceiurile și învățăturile din copilărie dau măsură omului de mai târziu.

Încă din copilărie am crescut învățând să prețuiesc și să urmez valorile culturale transmise de Mihai Eminescu, izvorul din care generații întregi au învățat să simtă și să gândească frumos.

Iubirea mea față de Eminescu a început de la o vârstă fragedă. Țin minte și astăzi, ziua în care bunica îmi deschise pentru prima oară poarta spre universul poeziei. Era o zi de toamnă, ca toate altele, lumina lămpii părea că învăluie întreaga cameră. Îmi amintesc cum vocea ei blândă, făcea ca versurile să prindă viață și parcă păsările erau pe cale să adoarmă în rând cu mine. Atunci auzisem pentru prima dată poezia „Somnoroase Păsărele” și numele poetului Mihai Eminescu .

Mama a fost și este o admiratoare a poetului, în adolescență își nota într-un jurnal, gândurile și sentimentele față de Eminescu, sub formă de poezie. Acest jurnal, alături de zecile culegeri de poezii eminesciene, este păstrat și astăzi de mine ca fiind o sursă de inspirație și motivație nesfârșită.

Cât despre mine, poeziile lui Eminescu le-am simțit mai profund abia când am început să le citesc singură .

„Luceafărul” e mai mult decât poezie, e viață, e emoție, e trăire - un univers în care ne regăsim , indiferent cât de tineri sau maturi suntem.

Odată ce am început să studiez mai bine literatura eminesciană, mi-am dat seama că acesta nu a intrat în istorie ca și cel mai bun poet român, doar fiind că și-a împrăștiat gândurile pe foaie, dar datorită faptului că a fost singurul din perioada sa și până în prezent, capabil să te facă să simți printre rânduri ceva ce nu poate fi tradus în cuvinte.

Anume poeziile sale au fost cele care m-au dezvoltat ca persoană și care m-au ajutat să înțeleg teme destul de mature.

Printre marile teme abordate de dânsul în opera sa, care m-au marcat, au fost nu doar tema dragostei și a naturii, ci și cosmosul, credința și istoria.

La fiecare recitire a operei sale descopăr ceva nou, interesant, la care anterior nu atrasem atenția.

Acesta și este marele farmec al poeziei lui Mihai Eminescu, că în pofida anilor ce trec, a Inteligenței Artificiale, gadgeturi-lor, lucrările sale rămân unice, interesante, și niciodată plictisitoare.

La opera lui Eminescu mă reîntorc de fiecare dată pentru a-mi găsi liniștea, inspirația, și credința că nu totul este pierdut.

# data[].attributes.attachment_caption
Mihai Eminescu în familia mea (Gulea Anastasia)

# data[].attributes.headline
127  Mihai Eminescu în familia mea (Gulea Anastasia)

# data[].attributes.subject
127  Mihai Eminescu în familia mea (Gulea Anastasia)

# data[].attributes.body
În seceta culturii literare a recentelor decenii se facilizează o neclaritate vzbalmoşă a cugetului modernei generaţii şi totuşi suntem menţinuţi în internul sufletelor arzătoare de dragoste îmbibată faţă de cultura noastră şi reprezentanţii săi. Aceştia deţin o mare influenţă asupra gîndirii şi obiceiurilor adoptate de familiile influienţate cu  idealogiile lor.

Mihai Eminescu, în propria percepţie nu este doar un autor, este un meşter fantastic al alinărilor dulci, amintirilor calde şi naive a copilăriei divine. Eminescu a apărut pe orizontul sorţii mele prin opera sa ,,Poezii antume,, . Îmi aduc cu dor aminte de clipele a vieţii unei mici domnişoare , pe care , uneori, o observ în reflecţia oglinzii. Cînd seara se aşternea pe peisajul oraşului, învelind cu rouă priveliştea, ea, tropăind uşurel prin casă venea cococinduse pe pătuc în armonia propriei realităţi împreuna cu sora sa şi aştepta cu mîngîere sosirea măicii cu atingerile ei line pe cap. Venind , ea aducea cu sine nu doar un miros nostalgic , ci şi cartea compusă din poeziile eminesciene scrise scurpulios, provocînd o anumită afecţiune, citite seară de seară în numele somnului unei fetiţe mici ce acum, prin curbele sorţii, ca prin visare, mirată, îşi aminteşte clipele date, care au devenit în prezent nişte şoapte a trecutului .

În acest mod simplu dar feeric Mihai Eminescu şi-a croit calea în incinta faniliei mele, iar operele sincere şi atît de mult apropiate sufletului au devenit aidoma unui luminiş pentru mine şi familie.

Geniul său care se iveşte în fiecare opera este fundamentul pe care mii de tineri ce cunosc literatura şi scrierea sa, inclusiv şi eu, şi-au format identitatea. Filosofia scrierii bazată pe ecou de dragoste faţă de uman şi natură, miracolul visului, universului, stelelor şi fantasticului au impus imprente adînci în sufletele fiecărui cititor ce e plin de recunoştinţă spre clasica limbii romîne.

Mihai Eminescu nu este doar un scriitor, el este o esenţă a amintirii şi o tradiţie a familiei mele.

# data[].attributes.attachment_caption
         În casa noastră, numele lui Mihai Eminescu nu este doar un reper literar, ci un fir nevăzut care leagă generațiile, asemenea unei punți din cuvinte și tăceri. În biblioteca bunicilor se păstrează un volum vechi al „Poeziilor” lui Mihai Eminescu, moștenit de la străbunicul meu. Coperta e roasă pe margini, iar paginile, îngălbenite de timp, poartă urmele unei folosințe blânde: colțuri îndoite, însemnări în creion, o floare de tei uscată prinsă demult între versuri. Această carte este nu doar un obiect, ci un martor al felului în care opera poetului a trecut, cu o liniște firească, dintr-o generație în alta.
        Străbunicul îi citea Eminescu bunicii mele în serile lungi de iarnă. Bunica, la rândul ei, ne citea nouă, nepoților, „Luceafărul”, oprindu-se din când în când să explice cuvinte, să povestească despre poet și să ne cheme să ascultăm „muzica” versurilor. Pentru ea, Eminescu era simbolul limbii române „spuse frumos”, iar pentru noi a devenit o parte firească a ritualului familial, un semn că serile împreună au început.
         Poezia mea preferată a fost mereu „Somnoroase păsărele”. O recitam la fiecare sărbătoare când eram mică, într-un fel de tradiție care îmi aducea zâmbete și un strop de nostalgie. Deși scurtă și simplă, această poezie îmi amintește de copilărie, de liniște, de sentimentalismul cald pe care Mihai Eminescu îl așază în fiecare vers. Pentru mama, însă, poezia cu cea mai mare valoare rămâne „Mai am un singur dor”, pe care o asociază cu bunicul ei, om blând, care obișnuia să o murmure când lucra în grădină.
         În familia mea valoarea culturală transmisă prin creația lui Mihai Eminescu nu a fost niciodată prezentată ca o lecție obligatorie, ci ca o moștenire firească, ca o parte din identitatea noastră. Ne-a învățat respectul pentru frumusețea limbii, pentru profunzimea gândului, pentru fragilitatea emoțiilor. În fiecare an, de Ziua Culturii Naționale, obișnuim să aprindem o lumânare lângă cartea veche din bibliotecă, un gest simbolic prin care ne arătăm recunoștința pentru poetul care a știut să transforme limba română într-un spațiu al eternității.
Astăzi, când deschid volumul vechi și ating foaia care ascunde floarea de tei presată, simt că nu citesc doar poezii, ci aud glasurile celor care au venit înaintea mea. Eminescu rămâne, pentru familia noastră, un dialog neîntrerupt între timpuri, o carte mereu deschisă peste generații.

# data[].attributes.headline
126  O carte deschisă peste generații (Ilașciuc Elizaveta)

# data[].attributes.subject
126  O carte deschisă peste generații (Ilașciuc Elizaveta)

# data[].attributes.body
Chipul lui Eminescu a ajuns la noi în casă, nu doar prin bibliografii, manuscrise, cărți traduse și editate, critici literare, lucrări de analiză, sculpturi, picturi și fotografii, dar și prin o altă lume prin care îl putem percepe: numismatică, adică domeniul expresiv al monedelor și bancnotelor.

Interesul pentru numismatică l-am moștenit de la tatăl meu. El m-a introdus, pentru prima dată, în universul monedelor vechi și mi-a relatat multe povești, date istorice, informații despre artă, personalități și evenimente pe care acestea le păstrează ca mărturii ale epocilor trecute. De atunci, îmi place să explorez, prin prisma unităților monetare, figuri marcante sau momente istorice definitorii.

În mica noastră colecție se regăsește și moneda cu chipul geniului poeziei românești, Mihai Eminescu. Așa s-a născut întrebarea: există și alte monede cu figura marelui poet? Răspunsul este afirmativ.

În tărâmul monedelor moldovenești ce poartă amintirea lui Mihai Eminescu, site-ul

Băncii Naționale mi-a dezvăluit existența unei piese comemorative, create cu ocazia împlinirii a 150 de ani de la nașterea lui. Aceasta a apărut în anul 2000 și este o monedă de argint, cu valoareade 100 de lei. Pe revers se regăsește chipul poetului, o călimară cu pană descris, o carte și chiar semnătura acestuia.

În anul 2025, Banca Națională a Moldovei a îmbogățit considerabil tezaurul său cultural, emițând o monedă comemorativă din seria “Aleea Clasicilor din Grădina Publică „Ștefan cel Mare și Sfânt” din Chișinău”. Intrată în circulație la 29 august 2025, această monedă dedicată lui Mihai Eminescu, bătută atât în argint, cât și în aur, reînvie imaginea poetului în metal prețios. Pe verso, silueta lui Mihai Eminescu se regăsește în plan central, vegheată de o stea cu opt colțuri ce sugerează călătoria interioară și inspirația, iar alături o carte deschisă evocă forța cuvântului său, inscripțiile „MIHAI EMINESCU” și anii de viață „1850–1889” încununează compoziția.

Banca Națională a României a lansat, de-a lungul timpului, mai multe monede cu portretul lui Mihai Eminescu. Printre acestea se numără o monedă de aur cu valoare anominală de 2000 de lei, precum și alta, lansată în anul 2010, cu valoarea de 500 de lei. Este de remarcat că, încă din 1950, s-a intenționat realizarea unei monede jubiliare din argint, însă proiectul nu a fost finalizat.

Așadar, în 1991, a circulat o bancnotă de 1000 de lei, iar în 1993 a fost emisă o nouă variant a acesteia. Mai târziu, în 2005, a apărut bancnota de 500 de lei, pe care se regăsește, de asemenea, imaginea lui Mihai Eminescu.

O revelație din fosta Uniune Sovietică potențează emiterea unei monede de 1 rublă în 1989, cu chipul instanței creatoare. Rotundă și fin lucrată din cupru și nichel, moneda pare a păstra în tăcere geniul poetului, o fereastră prin care vocea sa transcende limitele temporale și spațiale.

Deși exemplele prezentate nu întruchipează întreaga galerie, ele accentuează un fapt incontestabil: Eminescu rămâne o figură emblematică, atât prin creația sa literară, cât și prin imaginea care dăinuie pe monede și bancnote.

Astfel, afirm cu predilecție că monedele eternizează însăși creația eminesciană și continuă să transforme memoria poetului într-o prezență palpabilă, ce cultivă în spiritul tinerei generații valori general-umane primordiale: “Dacă unu și cu unu

Nu mai vor să facă doi Eminescu este chipul

Infinitului din noi.” (Adrian Păunescu)

# data[].attributes.headline
124  Eminescu - familia mea (Rotari Dana)

# data[].attributes.subject
124  Eminescu - familia mea (Rotari Dana)

# data[].attributes.body
Eminescu un nume pe care, atunci când îl rostești, parcă simți cum te cutremuri în adâncul sufletului, ca o tresărire ce trezește amintiri, rădăcini și doruri vechi.

Pentru noi, românii și moldovenii, el nu este doar un poet. Este o respirație a neamului, o punte între trecut și prezent, o dragoste transmisă din generație în generație. Versurile lui nu le citești pur și simplu — le trăiești, le respiri, le porți în tine ca pe o moștenire sfântă.

Când îl citesc, simt că mă poartă în locuri neștiute, în lumi mari și pline de farmec; și totuși, oricât de departe m-ar duce imaginația inspirată de cuvintele lui, sfârșesc întotdeauna în același loc: acasă, în Moldova mea dragă. Acolo unde începe totul — în familie.

Deseori zburăm departe: după bani, după orașe mari, după cariere obositoare. Ne pierdem în agitație, uităm să trăim și să facem o simplă pauză.Uităm să privim înapoi, spre rădăcini, spre istorie, spre cultura care ne-a format. Uităm Moldova care, pe zi ce trece, devine tot mai frumoasă, cu tineri activi, talentați, artiști, dansatori, compozitori — oameni ai frumosului, oameni ai lui Eminescu, fără să știe uneori.

Când eram mică, nu înțelegeam această frumusețe. Mi se părea că lumea adevărată e undeva departe, că lucrurile mari se întâmplă în alte locuri. Dar îmi amintesc perfect momentele când stăteam în casă, alături de mama, cu ochii mari și curioși, o copiliță fragilă și naivă, care nu cunoștea răul. Mama era cea care vedea în mine un suflet sensibil, atras de frumos, și mă îndemna mereu să desenez, să citesc şi să simt pe Eminescu.

Mama- a fost cea care mi l-a pus în mână pe Eminescu pentru prima dată. Acea mică poezie - „Somnoroase păsărele“ , pe paginile unei cărți micuțe de culoare roz, prelucrată pe margini cu diverse ornamente, mi-a schimbat copilăria. Cu fiecare poezie, cu fiecare vers, simțeam că se deschide în fața mea un univers în care mă regăseam fără să-mi dau seama. Creșteam, învățam, dar nu uitam. Din contră — dragostea pentru Eminescu se adâncea. Îl recitam la școală, îl citeam acasă, îl selectam pentru teste, proiecte, concursuri. Îl purtam cu mine ca pe un mic secret al inimii mele.

Mama mi-a dăruit această dragoste, iar eu o port mai departe cu aceeași grijă cu care ții un lucru prețios. Iubesc! Iubesc familia mea și îl iubesc pe Eminescu — pentru că amândoi sunt legați în același fir al copilăriei mele.

De fiecare dată când deschid o poezie, simt cum timpul se oprește. Deodată sunt iar mică. Îl văd pe tata ridicându-mă în brațe cu o bunătate caldă, o bunătate pe care n-o uit nici azi. O văd pe sora mea alergând prin casă, chemându-mă la joacă.Mă văd pe mine, micuță, naivă, atât de drăguță și destul de deșteaptă.

Prin Eminescu, copilăria mea prinde viață din nou. Prin el, pot să-mi retrăiesc copilăria.Să mă simt din nou copilița mamei și a tatei care își dedică toată atenția mie.

Dar viața a alergat înainte. Am crescut, m-am schimbat, iar timpul celor dragi a devenit tot mai ocupat. Am încercat adesea să-i conving să ia o pauză, să stea iar împreună ca odinioară, dar parcă ne-am grăbit prea mult cu toții.

Totuși, Eminescu rămâne acolo, ca un fir nevăzut care ne leagă, ca o amintire vie care ne adună iar la aceeași masă, măcar în inima mea.

În Eminescu m-am regăsit. În Eminescu am crescut. Și tot prin Eminescu, ori de câte ori îl citesc, mă întorc acasă — mereu, fără greș.

# data[].attributes.headline
121  Eminescu între timp și amintire (Vîrlan Mariana)

# data[].attributes.subject
121  Eminescu între timp și amintire (Vîrlan Mariana)

# data[].attributes.body
,,Numai poetul,/Ca păsări ce zboară/Deasupra valurilor,/Trece peste nemărginirea timpului” spunea Mihai Eminescu într-o creație literară și, într-adevăr, a avut dreptate, dăinuind, aidoma unui munte neclintit, în efemeritatea Marelui Timp și curgând lin ca un izvor nesecat la care vin întotdeauna și îmi potolesc setea. Astfel, împreună cu familia mea, cinstesc numele lui prin omagii anuale, perpetuarea valorilor culturale, asemuirea vieților noastre și afinitatea pentru poeziile sale.

Pentru neamul meu, versul eminescian, având conotația Crezului, a devenit o rugăciune de seară, în care-i murmurăm numele, cristalizat și în elogiile recurente, în care “Luceafărul” este incipitul unei suite poetice. De-asemenea, toate rudele mergem la o întâlnire de suflet în parcul cu același apelativ din localitatea noastră, depănând amintiri.

Nu mi-ar fi fost atât de dulce copilăria fără ,,Somnoroase păsărele”, unde vedeam puii cu măicuța lor ca o oglindă ce-o reflectă pe mama cu mine, sora și fratele. Valorile reflectate în lucrarea respectivă ne reprezintă. Iubirea și respectul pentru natură, susținute de epitetul “somnoroase păsărele” și personificarea “izvoarele suspină”, sunt momente esențiale din destinul nostru, exemplificate prin sădirea de copăcei, udarea plantelor, hrănirea și protejarea animăluțelor și evitarea poluării solului, apelor și aerului, activități ce ne aduc bucurie în suflet și căldură în inimă. În așa mod, și alte valori culturale ne relevă personalitatea, precum patriotismul în lucrări ca ,,Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie” și ,,Doina”, și legătura dintre artă și creație în cântecul “La zidirea soarelui se știe”, cu titlul ce sugerează analogia dintre arta divină și arta umană, cu text compus de Mihai Eminescu și interpretare a lui Ion Aldea-Teodorovici. Ținem la țara noastră și la numele sale notorii, întrucât promovăm citirea și audierea scrierilor Luceafărului literaturii românești.

Viețile noastre, cea eminesciană și cea a mea și a familiei mele se aseamănă mult. De exemplu, mama mea este născută pe data de cincisprezece ianuarie, precum regretatul suflet liric, amintind, în fiecare an, de figura lui epocală, iar eu sunt mândră să spun că am moștenit de la dânsul talentul de a face artă din cuvinte. La lumina versului măiestru ,,O, rămâi, rămâi la mine” și în sufletul meu a înmugurit dragostea de creație, la început naivă ,,Eu zbor cu aripi de carte”, ca mai apoi să aibă nuanța unui joc de lumini și umbre, în care am reușit să-mi eternizez emoțiile, la început copilărești ,,Pentru că sunt cea mai bună/La învățătură, la învățătură…”, apoi completându-se și, în final, înveșnicindu-le ,,Rămân tăceri, rămân himere./Nu încetez a te iubi,/Dar dacă stelele s-or stinge/Şi visul iar s-ar risipi,/Aş mai rămâne în tăcere/Sau ți-aș vorbi?”. Poemul ,,Pe lângă plopii fără soț” a reprezentat o armonie între căutările mele și manifestarea sa, iar ,,Ce te legeni?…” - o operă ce ne-a inspirat să mergem cu toții într-un codru, într-o zi de toamnă devreme.

Prin tot ce am trăit și am simțit de-a lungul sorții noastre, eu și familia mea am valorificat reflecția poetică a lui Mihai Eminescu, ce constituie o aură de lumină pentru noi. Aceasta, deși scrisă în perioada modernă târzie a secolului al XIX-lea, rămâne actuală și astăzi, abordând diverse teme, precum tema dragostei și tema efemerității timpului, reflectând experiențe și valori universale, care se regăsesc și în viața familială. Dorul, adesea menționat în poeziile autorului, este nelipsit când un membru se află departe de ceilalți. L-am omagiat în fiecare an, i-am continuat valorile pe care le avea și l-am citit mereu cu drag și patimă. Astfel, Eminescu este un râu nesfârșit ce curge prin timp, adunând în apele sale emoțiile și visurile unei întregi familii și ale întregii națiuni.

# data[].attributes.headline
120  Eminescu - o filă de suflet (Melenti Daria)

# data[].attributes.subject
120  Eminescu - o filă de suflet (Melenti Daria)

# data[].attributes.body
Am conștientizat prematur că superficialitatea este o marcă definitorie a contemporaneității. Consternantă e degradarea acesteia de la o eroare morală conștientă la un reflex, deși însuși sensul identității umane ar fi, teoretic, să o penalizeze— în artă, în oameni și în sine.

Tânjirea după profunzime, care s-a înrădăcinat în formarea mea spirituală, o datorez, în mare parte, familiei mele. Probabil de aceea, Mihai Eminescu reprezintă pentru mine nu doar un reper literar al manualelor, ci o prezență discretă în familia mea și un filon tainic al elevației creative.

În perioada adolescentină, rolul poetului român drept „axis mundi” s-a conturat prin cele trei direcții esențiale ale raportării mele la el — biblioteca, arta și valorile moștenite familial— ce s-au metamorfozat în expresii ale propriei deveniri.

Axa primordială a prezenței eminesciene este biblioteca familiei– loc al inițierii, contemplării și reveriei. Între cotoarele alterate și odorul hârtiei uzate, găseam o evadare din cotidian și din rutina care devora timpul: un volum vetust de poezii postume ale lui Mihai Eminescu, scrise între 1866 și 1873. Îl răsfoiam în vacanțe sau înainte de somn, urmărind vocea maternă șoptind versurile și lăsându-mă purtată în spațiul oniric pe care îl modelau. Obișnuiam să descifrez semnificațiile ascunse în operele „Filosofia copilei”, „Doi aștri”, „Steaua vieții” etc. împreună cu părinții și rămâneam mereu surprinsă de adevărul ascuns în anumite cuvinte. Afirm că această practică a sădit în mine o sensibilitate aparte pentru literatură, cultivând o atracție profundă pentru simboluri, mister și înțelesuri tainice, care continuă să-mi ghideze, actualmente, lecturile și reflecțiile.

Axa secundară reprezintă schița romanului meu „Jurnalul unei muritoare”. Este un spațiu în care imaginarul meu se află în rezonanță cu adâncimea metafizică a viziunii eminesciene. Reinterpretarea operei „Luceafărul” devine un act de reconstrucție simbolică: Ruxandra, ființă telurică marcată de suferință și memorie, se opune lui Caelis, o entitate celestă, sfâșiată între datorie și vinovăție. Tema devine iubirea imposibilă și tragică a doua lumi antitetice: pământul și cerul. În tensiunea lor arhetipală am descoperit un cadru pentru propriile mele interogații despre destin, fragilitate și transcendență. Astfel, creația devine o matrice identitară, iar Eminescu — un catalizator al profunzimii mele spirituale.

Axa terțiară, consacrată valorilor familiale, dezvăluie modul în care ecoul lui Eminescu s-a strecurat în universul meu lăuntric. Nu prin lecții sau manuale, ci prin gesturile și obiceiurile zilnice ale părinților mei — respectul pentru cuvânt, atenția față de nuanțe și sensibilitatea față de suferința altora — am învățat să simt prezența poetului. Astfel, Eminescu nu a devenit un monument literar admirat la distanță, superficial, ci un reper interior, oglindindu-se în felul în care familia mea privea lumea: cu luciditate, delicatețe și o vibrație lăuntrică în fața frumosului și a tragicului.

Astfel, Mihai Eminescu rămâne poetul universal al poporului românesc, dar interpretarea sa nu este standardizată. Libertatea de a-l trăi și percepe individual transformă lectura într-un dialog personal, conferindu-i statutul unui ghid interior care se reinventează în fiecare sensibilitate și experiență familială.

Luceafărul ne veghează!

# data[].attributes.headline
119  Eminescu - rădăcina familiei noastre (Sofroni Consuelo) 

# data[].attributes.subject
119  Eminescu - rădăcina familiei noastre (Sofroni Consuelo) 

# data[].attributes.body
În familia mea, legătura cu Mihai Eminescu a pornit de la un volum vechi de poezii pe care îl avem acasă. Cartea a aparținut tatălui meu încă din perioada în care era student. El îmi povestește, uneori, că anume atunci a descoperit cât de mult îi plac poeziile lui Eminescu și a rămas fascinat de felul cum niște versuri pot transmite emoții puternice. Nu a fost o pasiune impusă, ci una care s-a format treptat, pe măsură ce citea și observa cât de frumos pot fi exprimate sentimentele.

În anii aceia, părinții mei s-au cunoscut. Mama îmi povestește, zâmbind, că la început, ceea ce a surprins-o la tata a fost felul cum vorbea calm și încrezut despre lucrurile care îl inspirau, printre care și poezia lui Eminescu. Tata a recitat o poezie preferată, iar modul în care a vorbit despre ea i-a atras atenția mamei. Nu pentru că recita frumos, ci pentru că o făcea simplu, sincer, ca și cum ar vorbi despre ceva personal. Așa a înțeles ea că el vede frumosul în lucruri mici, iar asta i s-a părut o calitate rară. Cred că modul lui de a privi literatura a făcut-o pe mama să vadă în el o persoană sinceră, atentă și sensibilă, iar aceasta și i-a apropiat.

Acel volum de poezii, deși e doar o carte, a ajuns să fie un obiect important în casa noastră. Pentru mine, reprezintă mai mult decât niște pagini cu versuri. Este o parte din povestea părinților mei, din perioada lor de început, când învățau cine sunt și ce le place. Atunci când o deschid, simt că intru puțin în lumea lor și în felul în care s-au format valorile lor.

Așa a ajuns ca numele lui Eminescu să fie prezent și în familia noastră, nu ca o lecție, dar ca o tradiție, care s-a transmis prin povestirile lor și prin emoțiile legate de acea carte. Pentru noi, el reprezintă nu doar un poet, ci un punct comun care a legat două persoane ce au întemeiat o familie frumoasă.

# data[].attributes.headline
118  Versuri care ne aproprie: Aventuri printre paginile lui Eminescu (Gațcan Andreea)

# data[].attributes.subject
118  Versuri care ne aproprie: Aventuri printre paginile lui Eminescu (Gațcan Andreea)

# data[].attributes.body
,,Citește! Citind mereu, creierul tău va deveni un laborator de idei și imagini, din care vei întocmi înțelesul vieții” îmi repetă mereu bunicuța spusele poetului Eminescu.Nu uită niciodată să mă binecuvânteze la fiecare vizită cu o cărțulie din biblioteca sa adormită unde stau ascunse multe gânduri ale luceafărului.

La început, poeziile sale treceau pe lângă mine fără să lase urme, încă nu-mi trezeau curiozitate și nu erau la fel de atrăgătoare precum povestirile lui Creangă, dar crescând am ajuns astăzi să mă regăsesc în fiecare cuget și metaforă, văzând aceste opere ca pe un prieten vechi pe care abia acum învăț să-l cunosc.Acum nu ezit să-i reamintesc bunicii despre tradiția noastră, așteptând cu nerăbdare fiecare vizită pentru a pune mâna pe o nouă carte, să reîntâlnesc poezia eminesciana pe care o vad ca o scăpare a grijilor din aceasta lume.

Am început ,,să gândesc ca Eminescu” îmi spune familia mereu.La fiecare cină împreuna, le împărtășeam mereu ceea ce aflam nou din versuri, nu exista o seară in care să nu fac trimitere la un poem sau citat eminescian.Simțeam ca duceam un diamant in brațe pe care lumea din jur nu-i înțelegea valoarea îndeajuns.

Cel care a început să mă asculte cu ochi dornici de cunoaștere este fratele meu.La doar 7 ani deja își dorea să pornească într-o aventură eminesciană memorabilă alături de mine.Eram foarte bucuroasă că am reușit sa răspândesc acest univers creat de Eminescu și celorlalți.Am început să-i citesc fratelui în fiecare seară câteva strofe din mici poeme.Preferata sa era ,,La mijloc de codru des”, îi priveam din când in când chipul sau vrăjit atunci când îi citeam.Înțelegeam că îi place, îmi aducea o cărțulie de Eminescu si mă ruga frumos să-i citesc câteva poezii, pe care chiar le memorase, ca și cum ar fi vrut să le păstreze pentru totdeauna.

Mama, auzindu-ne mereu, după un timp a început să ni se alăture. Ne cerea să-i împrumutăm cărți cu capodoperele lui Eminescu, și treptat, întreaga noastră familie era atrasă de magia versurilor, purtată spre lumina nemuritoare a poeziei eminesciene. Pe măsură ce serile treceau, descopeream împreună lumea ascunsa în cuvintele lui Eminescu.

Fiecare poezie părea să deschidă o fereastră către alte lumi: codri umbriți, stele ce străluceau în depărtare, doruri și visuri nemărginite. Ne așezam aproape, cu cărticelele deschise, și împărtășeam gândurile despre poeziile citite.Și astfel, fără să ne dăm seama, poezia a devenit mai mult decât o lectură: a devenit o tradiție, o lumină ce ne călăuzea pașii, un dar pe care îl trăiam împreună, seară de seară. După ce terminam de citit toate cărțile, adesea făceam mici vizite împreuna la biblioteca de lângă casă și căutam împreună alte cărți cu poeziile lui Eminescu. Fiecare vizită era o mică aventură: răsfoiam paginile, descopeream versuri noi și ne bucuram să găsim poeme pe care nu le mai citisem până atunci.

,,Ușoare sunt viețile unora” este poezia care, în opinia noastră, este simbolul ce redă drumul nostru în descoperirea acestui tărâm al romantismului in versuri românești. La fel cum eul liric descoperă o „stea nemuritoare” care îi schimbă perspectiva asupra vieții, noi am descoperit împreună opera lui Eminescu.Fiecare poezie citită împreună a devenit o clipă specială, care ne-a luminat sufletele, ne-a adus emoție și am creat legături mai puternice între noi, unindu-ne prin emoții unice, trăite în comun datorită acestui geniu al literaturii române.

Astfel, Eminescu nu e doar poezie, ci o punte între suflete, o lumină nemuritoare ce schimbă vieți de-a lungul secolelor.

# data[].attributes.headline
117 Eminescu, poetul care unește generațiile (Crudu Elena)

# data[].attributes.subject
117 Eminescu, poetul care unește generațiile (Crudu Elena)

# data[].attributes.body
În familia mea, Mihai Eminescu nu este doar un poet despre care învățăm la școală,dar un om despre care se vorbește cu drag și respect. De când eram mică,am auzit numele lui la fiecare început de an, când mama spunea: ,, Astăzi este ziua lui Mihai Eminescu, poetul întregului neam". Așa am început și eu să fiu curioasă și să întreb: Cine a fost el? Și de ce este atât de iubit?

Prima oară când am auzit o poezie de-a lui Mihai Eminescu a fost de la bunica mea. Era iarna, iar afară ningea liniștit. Ea mi-a recitat poezia ,,Somnoroase păsărele" și mi-a zis că această poezie a învățat-o și ea când era mică,pe vremea când pleca la școală. Îmi amintesc cum îmi spunea că versurile lui Mihai Eminescu sunt ca un cântec care te liniștește și te face să visezi frumos. De atunci,de fiecare dată când aud păsările cântând sau văd luna de pe cer, îmi amintesc de poezia eminesciană.

În biblioteca noastră se păstrează o carte cu basmele și poeziile lui Mihai Eminescu. Este un obiect ce are o valoare specială.Când citesc o operă de-a poetului lângă părinții mei, mă simt foarte bine. Ei își reamintesc de anii în care au citit și ei pentru prima oară aceste minunății.

Toți din familia mea spun că Mihai Eminescu a iubit mult natura și oamenii. În poeziile lui este accentuat dorul de casă, dragostea,liniștea și frumusețea vieții simple. Când citim operele sale, parcă ne simțim mai aproape de lucrurile care contează cu adevărat: iubirea, bunătatea și liniștea sufletului. Bunica spune că Mihai Eminescu a înțeles cel mai bine dorul,acel sentiment care te face să te gândești la cei dragi și la locul unde te-ai născut.

De fiecare dată când trecem cu familia pe lângă monumentul lui Mihai Eminescu din centrul orașului,ne amintim de câte frumoase poezii a scris poetul. Privind monumentul, simțim respect și recunoștință pentru omul care a iubit atât de mult limba română. Este un moment de gânduri bune,care ne face să ne mândrim că cunoaștem careva opere de-ale lui.

Prin poeziile lui am învățat să iubesc cuvintele și să privesc cerul, pădurea, iarba și tot ce este viu cu mai multă atenție.

Pentru familia mea, Mihai Eminescu este mai mult decât un scriitor. El este o parte din viața noastră și tradițiile noastre. Ne unește și ne face să iubim limba pe care o vorbim. De fiecare dată când citim o poezie de-a lui, parcă redescoperim frumusețea cuvintelor.

Consider că atât timp cât în casele noastre se mai deschide o carte cu operele lui Mihai Eminescu sau trecem cu gând curat pe lângă monumentul lui, Mihai Eminescu este ca o lumină care nu se stinge niciodată,o lumină care ne amintește cine suntem,de unde venim și cât de frumoasă este limba noastră ce o vorbim.

# data[].attributes.headline
116  Sub aripa lui Eminescu (Munteanu Olga)

# data[].attributes.subject
116  Sub aripa lui Eminescu (Munteanu Olga)

# data[].attributes.body
La Eminescu să ajungi e-o cale-atât de lungă,/ Că mii de ani ne-or trebui, lumina-i să ne-ajungă,/ Căci el de mult s-a stins în drum, în depărtări albastre,/ Dar raza lui străpunge-acum prin inimile noastre.

Un frate mai mare, l-aș putea numi, dar nu, i-aș spune mai degrabă, un ecou ce răsună în amintirile mele, o orchestră de voci ale copilăriei. Aud clar glasul tatălui meu, el îi zice fratelui meu să se ridice în picioare, să pună mâinile în brâu și să rostească tare și solemn: “Salut națiune, salutare popor! Recită Alexandru Munteanu poezia ,,Fiind băiet păduri cutreieram”, autor, Mihai Eminescu “.Astfel, în amintiri, ecoul se prelinge într-o voce plăpândă, firavă, dar dârză, de băiețel. Fratele meu mai mare recită poezia, cu care tatăl nostru ne-a modelat cu grijă valorile, asemeni râului ce netezește pietricelele de pe fundu-i, asemeni mării ce naște luceferi, tatăl meu ne-a șlefuit pe noi, ceilalți, care stam tăcuți la masă și îl ascultam, așteptându-ne rândul.

Astfel de seri, în care singura lumină ce ne încălzea sufletul și ne rumenea obrajii umezi era strălucirea Luceafărului și pâlpâitul unei lumânări, au mai fost multe, seri în care căldura creației eminesciene topea orice fior de supărare iscat în timpul zilei, transfigurând poetic într-un spațiu pașnic, prielnic cufundării în vis, armonie și poezie. Atunci începea o nouă simfonie, ,,La un semn, deschisă-i calea și s-apropie de cort/ Un bătrân atât de simplu, după vorbă, după port./ -Tu ești Mircea?/-Da-mpărate!/- Am venit să mi te-nchini,/ De nu, schimb a ta coroană într-o ramură de spini”, recită un alt compatriot de-al meu. Încă de atunci am înțeles genealitatea marelui nostru poet român, Mihai Eminescu, care s-a impus prin cunoașterea sa luciferică, în sânul familiei mele, ne-a binecuvântat cu aripile-i îngălbenite de înțelepciune și timp și a suflat cu vuiet prin crengile arborelui meu genealogic. Iar părinții mei, exponenți ai tezaurului eminescian, ne-au cântat, cum au știut mai bine, gândurile poetului, gravând în conștiința noastră versuri fundamentale poporului român, ,,-Orice gând ai, împărate, și oricum vei fi sosit,/ Cât suntem încă pe pace, eu îți zic:Bine-ai venit!”.

Demnitatea, patriotismul, pacea, aceste valori au îmbrăcat ,,veșmintele limbii“ în creația lui Mihai Eminescu și s-au transmis din mână în mână, din vorbă-n vorbă, de la inimă la inimă, de-a lungul generațiilor, au inspirat cugete noi, au ridicat pilonii societății și au unit familii.

Într-adevăr am fost cuprinsă de amintiri ce orbitează pe a lui cunună, în care aud din nou acel surâs al unei guri ce așteaptă să râdă și ea într-un poem. “A fost odată ca-n povești/A fost ca niciodată/ Din rude mari împărătești/ O prea frumoasă fată”, recitam eu, “Luceafărul “, sub ochii fugari ai lumânării de ceară și îngândurați ai familiei mele.

Era pe când nu l-am zărit, azi îl vedem și nu e.  Icoana chipului său răsare aievea în casa noastră, mângâindu-ne frunțile și crescându-ne uniți sub aripa lui. Mihai Eminescu s-a înălțat în familia mea, iar eu sunt mândra că ,,mi-e frate”.

# data[].attributes.headline
 115  Despre poetul care mi-a schimbat destinul fără să mă cunoască (Vladimir Gabriela)

# data[].attributes.subject
 115  Despre poetul care mi-a schimbat destinul fără să mă cunoască (Vladimir Gabriela)

# data[].attributes.body
,, Despre poetul care mi-a schimbat destinul fără să mă cunoască”

Există clipe când lumea pare să se oprească în jur, iar timpul curge doar prin cuvintele lui Mihai Eminescu. Poetul devine un orizont infinit al literaturii române, o lumină tremurătoare care pătrunde în sufletele noastre fără să ceară nimic în schimb.

De la prima poezie ascultată, „Pe lângă plopii fără soț”, am simțit cum ceva din ființa mea se întinde și se deschide, parcă pentru prima oară, spre nemărginirea universului. În felul acesta, Eminescu nu mai este doar autorul unor versuri, ci un veritabil orfeu al inimilor noastre, un glas care cântă nu doar dorul, ci însuși sensul de a simți.

În interiorul familiei mele există o melodie ascunsă, un fir invizibil care leagă trecutul de prezent. Străbunica mea purta numele Mihaela, bunicul se numea Mihai, iar verișoara, asemenea unei repetări simbolice, Mihaela. Destinul, însă, m-a așezat sub un alt nume, Gabriela, chiar dacă într-un fel tainic acel „Mihaela” îmi era hărăzit. Cu timpul, am înțeles că numele nerostit s-a strecurat totuși în fibra mea, în felul în care respir poezia eminesciană, în felul în care mă înalț odată cu versurile, ca într-un zbor delicat peste codri, lacuri și plopi singuratici.

Pe linie feminină, am descoperit un ritual tainic: citirea poeziilor transmise de la o generație la alta, asemenea unei ceremonii nevăzute a inimii. Străbunica citea încet, bunica își apleca vocea blând peste fiecare silabă, iar mama mi-a dăruit această tradiție ca pe o moștenire de suflet. Așa am devenit nu doar cititoare, ci gardianul unei flăcări care nu se stinge niciodată. Fiecare cuvânt rostit mi-a modelat sensibilitatea și a înveșnicit legătura dintre trecutul meu și al celor care m-au născut.

Doar titlul „Floare-albastră…” și parcă universul întreg începe să tremure. Tristețea și dorul se așază în suflet acolo unde poezia știe să mângâie. Apoi „Lacul…”, cu undele lui line și suflul codrilor, mi-a arătat că iubirea și timpul formează o singură armonie profundă, o melodie a existenței în care fiecare generație își adaugă ecoul. Iar când „Sara pe deal” răsună în liniștea camerei mele, am senzația că tot ceea ce a fost și ceea ce va fi se întâlnesc într-o clipă perfect rotundă, sub bucium și stele, într-o ordine cosmică pe care doar poezia o poate dezvălui.

Astfel am învățat că poezia nu este doar un limbaj, ci o formă de cunoaștere, o deschidere către propria ființă interioară, o modalitate de a atinge eternitatea. Numele nerostit din familia mea a căpătat, prin Eminescu, o altă formă — una subtilă, profundă, trăită nu în acte, ci în sensibilitate, în emoția fiecărui cuvânt.

Pentru mine, Mihai Eminescu este mai mult decât un poet, este o verigă între generații, glasul care traversează timpul, arcul care leagă ființa mea de cei care au fost și de cei care vor fi. Prin el am învățat să visez, să simt că viața își ascunde sensul în vibrația nevăzută a inimii.

Și de aceea voi continua să recitesc, iar firul nevăzut va rămâne viu — mai puternic decât numele, mai durabil decât timpul, mai intens decât orice cuvânt scris. În fiecare plop fără soț, în fiecare floare albastră, în fiecare lac și fiecare seară voi simți prezența sa: eternă, nemărginită, sublimă.

Acesta este glasul unei generații ce încă îl mai ascultă.

# data[].attributes.headline
114  Tremurul metafizic al familiei (Dimcea Ana) 

# data[].attributes.subject
114  Tremurul metafizic al familiei (Dimcea Ana) 

# data[].attributes.body
Precum marele geniu al literaturii române descria faza incipientă a lui Dionis, umbra sa dispărând prin șiroaiele ploii, trecerea vreunui romantic fluierând, un mitocan iluzionat de vin găsind limbă comună cu pereții și vântul, iar dintr-o crâșmă deschisă auzindu-se cântând de zor o vioară denaturată… percepția dată este o imagine cadențată a vieții mediocre. Dorința tânărului în formare și-a găsit rezonanța interioară în mine, și, respectiv, în familia mea.

Sub acoperișul ursuz al conceputului meu, o operă nădăjduiește clipele efemere ce-și găsesc sfârșit tragic în neverosimila vreme. “Sărmanul Dyonisus” de Mihai Eminescu e o cadența cerească ce pune la incertitudine noțiunea trecerii colocviale de timp și care sălășluiește secretele unui geniu distrus. Dorința inițială de a citi nuvela fu a mea, iarăși bunica a citit-o, fiind surprinsă de conținutul și expresia metafizică a autorului. Respectiv, cartea a devenit un pilon nevertebrat al familiei. Cele două elemente care ne diriguiesc sunt: apartenența spaimei față de Dumnezeu și baza necunoscutului, a Universului în diferite eponime ale vieții. Aceleași rigori după care tânărul Dionis conviețuiește se află-n sânul casei mele, un hedonism prezent în atimpul singrafului. Contemplația filosofică e un paradox al veridicității omenirii, iar personajul principal e o reprezentare trupească fantastică a omului de azi. Ideea centrală este că legile universale vaste, în sinea lor, nu au o forma samavolnică, ci scolastică, atârnate-ntr-o altă realitate.

Aici revine proveniența-n familia mea: firul narativ este continuat, iar povestea lui Dionis are curs liber prin pereții casei noastre.

# data[].attributes.attachment_caption
                         ,,Eminescu în familia mea’’

În familia mea, Mihai Eminescu nu a fost niciodată doar un nume dintr-un manual. A fost mereu prezent în casă, ca o voce blândă care ne-a însoțit în serile liniștite și în momentele în care aveam nevoie de puțină lumină. Dacă ar fi să aleg poezia care ne unește cel mai mult, aceea ar fi, fără îndoială, „Pe lângă plopii fără soț”. Este poezia la care ne întoarcem toți, indiferent de vârstă sau stare, ca și cum ar fi un loc în care ne putem regăsi.	
Încă îmi amintesc cum stăteam pe canapea, mică  fiind, și îi ascultam pe ai mei povestind despre această poezie. O spuneau cu o emoție pe care nu o înțelegeam atunci, dar pe care o simțeam. Bunica își amintea cum o recita la serbări, părinții povesteau cum au învățat-o pe de rost în liceu, iar eu eram doar fascinată de felul în care versurile păreau să îi facă pe toți să se oprească pentru un moment din agitația lor. Poemul acesta are darul de a crea liniște — o liniște plină, în care parcă auzi cum bate inima celui care citește. Pe măsură ce am crescut, am început și eu să înțeleg altfel versurile. Le-am recitit singur și am descoperit o tristețe frumoasă, o fragilitate pe care nu o vedeam înainte. Am înțeles că Eminescu nu doar scria poezii, ci le trăia. Fiecare imagine, fiecare cuvânt pare să vină dintr-o experiență reală, dintr-o iubire neîmplinită sau dintr-un gând dus prea departe. Am început să iubesc poemul nu pentru că îl iubeau ceilalți, ci pentru că, într-un fel ciudat, mă făcea să mă simt înțeleasă. Poate tocmai de aici a pornit și dorința mea de a scrie poezii. La început a fost doar un joc, niște rime simple scrise în grabă într-un colț de caiet. Apoi, cu timpul, am simțit că poezia e o ușă prin care pot ieși afară toate emoțiile mele — fricile, dorințele, bucuriile. Am început să scriu mai serios, să caut felul meu de a spune lucrurile. Și, spre surprinderea mea, cu cât scriam mai mult, cu atât simțeam că mă apropii tot mai mult de Eminescu. Nu ca nivel, bineînțeles, ci ca fel de a simți lumea. Acum particip la concursuri de poezie, iar fiecare astfel de experiență mă face să cred că merg pe un drum care mi se potrivește. Nu știu unde mă va duce, dar știu sigur că primul pas l-am făcut într-o zi în care cineva din familie recita „Pe lângă plopii fără soț”.	
Pentru noi, Eminescu nu e o obligație școlară. E parte din casă, din felul în care vorbim despre sentimente și din modul în care ne împărtășim amintirile. Iar poezia aceasta, care ne-a adunat în jurul ei de atâtea ori, este mai mult decât un text: e un fir care ne leagă pe toți, un fel de moștenire emoțională.

Particip la acest concurs cu gândul la familia mea și cu recunoștință pentru ceea ce Eminescu ne-a oferit: nu doar versuri, ci o parte din sufletul lui, care între timp a devenit parte și din al nostru.
  

# data[].attributes.headline
113  Eminescu în familia mea (Tăbîrță Otilia )

# data[].attributes.subject
113  Eminescu în familia mea (Tăbîrță Otilia )

# data[].attributes.headline
111  Poezia care ne leagă de rădăcini (Bobeica Ion)

# data[].attributes.subject
111  Poezia care ne leagă de rădăcini (Bobeica Ion)

# data[].attributes.body
În locuința noastră, între volumele de pe rafturile bibliotecii, stă un vechi volum de poezii de Mihai Eminescu, cu file ușor îngălbenite și coperți tocite de trecerea anilor. Aceasta este volumul pe care bunica îl răsfoia în copilărie și, pe care, acum îl păstrează cu multă atenție. Ori de câte ori îl deschide, pare că se întoarce în acele timpuri… și ne povestește cum acest volum o ajutau să distingă frumusețea naturii, să trăiască dorul și dragostea.
În casa noastră,  poeziile eminesciene s-a transformat într-o obișnuință. Ocazional, seara, bunica ne recită câteva versuri, iar noi ascultăm în tăcere. Uneori, le îngânăm la reuniuni de generații… Aceste poezii nu sunt doar texte. Ele s-au transformat în stări de apropiere dintre noi toți: plăcute, cu învățături despre existență, despre respectul pentru frumos, despre sentimente autentice și pentru originea noastră. Astfel am învățat să prețuim momentele simple: o floare, apusul, murmurul ploii. Să le facem loc și să le păstrăm în sufletul nostru, la fel cum făcea Eminescu.

O altă emblemă a prezenței poetului în existența noastră este un obiect modest, dar cu o importanță sentimentală deosebită: un semn de carte vechi, primit de la bunica, pe care este imprimată  prima poezie pe care a citit-o ea din creația poetului.  Îl țin cu atenție și îl folosesc atunci când citesc, simțind că sunt parte dintr-o tradiție nobilă, transmisă din generație în generație.

Eminescu se regăsește și în activitățile noastre de familie: în excursiile în natură. De exemplu, contemplăm cerul cu stele, sau zborul păsărilor călătoare și recitim  versurile lui, discutăm despre ele și despre ce înseamnă să fii atent la frumusețea lumii. Astfel, ne iubim unii pe alții, simțim că facem parte dintr-un neam, o cultura, sau  natura; fără să simțim că este doar o obligație școlară.
Mihai Eminescu nu este doar un poet din manualul de la școală, ci o prezență firească în familia noastră. El ne invite mereu la un dialog frumos, ne învață să ne iubim rădăcinile și să transmitem aceste valori mai departe. Poeziile lui, obiectele și obiceiurile noastre legate de ele ne adună acasă, locul  pe care îl caută sufletul nostru.

Eminescu face ca dragostea pentru frumos, sacru, adevăr  să fie un dar pe care îl primim și îl dăruim la rândul nostru.

# data[].attributes.headline
110  Eminescu în familia mea (Gumenaia Gabriela)

# data[].attributes.subject
110  Eminescu în familia mea (Gumenaia Gabriela)

# data[].attributes.body
Gândidu-mă la poezie, instantaneu mi se conturează figura impunătoare a lui Mihai Eminescu, poet care a semănat dragostea față de poezie în inimile oamenilor de orice vârstă, de la bobocii curioși ce doar își încep calea în lumea fermecată a cunoașterii, până la înțelepții, care au trecut prin obstacolele vieții, prinși mrejele societății.

Îmi amintesc seara în care îmi așteptam părinții pentru a memora o poezie. Eram în clasele primare, iar pregătirea temelor pentru acasă nu era cea mai captivantă activitate pentru mine. După cină ne-am așezat într-un cerc și am citit o dată opera „Ce te legeni?…”, când se năpusitse tăcerea, am simțit acea feerie despre care toți adulții vorbeau, acel sentiment magic, declanșat de o aliniere de cuvinte, de combinația perfectă a lexemelor. Mama se uita cu ochii plini de o sclipire pe care o cunoșteam deja. Era mulțumită că am lăsat cuvintele să treacă nu doar prin minte, ci și prin suflet. Tata zâmbea, iar sora mea a lăsat treburile ei pentru a împărtăși acest moment. Părinții au început să citească pe roluri și acea senzație de o frumusețe morală metamorfoza în ceva fizic, aerul era mai curat, parcă puteam simți acea adiere a vântului ce-i alunga frunzele codrului, auzeam ciripitul rândunelelor ce treceau chiar deasupra mea în drumul spre țările calde. Când îmi venise rândul, mai stângaci, însă entuziasmată, spuneam replicile codrului, după ce sora mea le recita pe cele ale eului liric. Am repetat poezia de nenumărate ori, din purul sentiment de plăcere – a fost cel mai simplu de memorat din toate operele lirice de până acum.

La școală am spus-o prima, fiind încrezătoare în succesul meu. În anumite momente, uitându-mă în clasă, îi vedeam pe ei, pe cei care în seara trecută mă ascultau și mă susțineau cu replici calde, familia mea. Am primit nota zece, însă la un alt obiect am obținut o notă mai mică. Venind acasă, mama m-a întrebat de ce sunt tristă, iar eu i-am spus de ambele note. Râzând m-a întrebat: „Ce te legeni, codrule?”. Din acel moment de fiecare dată când cineva e trist sau indispus îi punem aceeași întrebare și amintirile plăcute din acea seară alungă orice gând neplăcut, lăsând spațiu doar pentru emoții, doar pentru familie.

În pofida neînțelegerii unor opere eminesciene mai complexe, pe alocuri mai profunde, am găsit acel sentiment de confort, de liniște în lectura poeziilor eminesciene, datorită poeziei  „Ce te legeni?...”. Cu toate că  „Luceafărul” este o capodoperă a creației eminesciene, nu-mi poate trezi aceleași sentimente ca și  „Ce te legeni?...” . Până și în ziua de azi, într-un moment de reculegere, spun în gând primele versuri ale poeziei.

# data[].attributes.headline
109  Luceafărul – o lumină care ne unește (Borzin Ion)

# data[].attributes.subject
109  Luceafărul – o lumină care ne unește (Borzin Ion)

# data[].attributes.headline
108  Eminescu, lumina dintre generații (Ceban Sofia)

# data[].attributes.subject
108  Eminescu, lumina dintre generații (Ceban Sofia)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu este numele care luminează întreaga literatură română. El nu este doar un poet, ci o voce care a știut să pună în cuvinte și versuri dorul și iubirea.

Deși a trăit în alte vremuri, Eminescu nu a pierdut legătura cu noi, ci continuă să existe prin versurile sale, prin dragostea pentru limba română și prin amintirile celor care îl recită. În familia mea Eminescu nu este doar un autor studiat la școală, dar un simbol al frumosului și al legăturii dintre generații.

Lumea lui Eminescu am descoperit-o încă din copilărie, datorită bunicii mele. În fiecare seară îmi recita „Somnoroase păsărele”. În glasul ei, păsărelele chiar adormeau, iar luna se ridica încet ca într-un basm. Mama, la rândul ei, păstreaza un volum vechi de poezii scrise de Marele Poet, moștenit de la părinți. Cartea are paginile îngălbenite, fiecare filă menține vii amintirile unor trăiri. Mama spune mereu că Eminescu a scris cu gândul la inimile oamenilor.

Pentru mine, Eminescu este legătura dintre toate generațiile. Citind „Luceafărul”, simt o chemare spre înalt, spre ideal. Versurile lui mă fac să înțeleg că frumusețea nu moare niciodată.

Eminescu a reușit să transforme limba româna într-o artă și datorită lui am ajuns să o prețuiesc și mai mult.

Autorul „Luceafărului” trăiește în familia mea prin fiecare vers rostit, prin fiecare emoție pe care o trezește. El e poetul care ne-a învățat să simțim frumosul, să ințelegem puterea cuvântului și să ne mândrim că suntem români.

De aceea pot spune cu certitudine că Eminescu nu aparține trecutului, dar fiecărei familii, inclusiv familiei mele, care iubește poezia. În casa noastra, el este lumina care nu se stinge, amintindu-ne că, atât timp cât iubim și visăm, va continua să trăiasca în noi.

# data[].attributes.headline
107  Eminescu, tradiție citită la lumina lunii (Pulbere Nicoleta)

# data[].attributes.subject
107  Eminescu, tradiție citită la lumina lunii (Pulbere Nicoleta)

# data[].attributes.body
Pe noptiera din dormitorul bunicilor mei se află o carte veche de poezii ale lui Mihai Eminescu, cu coperta de piele înverzită și cu colțurile uzate de atâtea mângâieri. Această carte nu este un simplu obiect decorativ - ea este inima vie a familiei noastre, păstrătoarea unui ritual sacru transmis din generație în generație: poezia "Somnoroase păsărele", rostită ca o melodie de leagăn pentru fiecare copil al familiei.

Totul a început cu străbunica mea. Aceasta nu știa cum să-l adoarmă pe bunicul meu. Într-o seară, disperată să-și liniștească copilul, a deschis cartea de Eminescu și a început să citească cu glas lin "Somnoroase păsărele". Versurile au curs ca o apă liniștitoare, iar micuțul s-a potolit ca prin farmec. Din acea noapte, poezia lui Eminescu a devenit cântecul de leagăn al familiei. Bunicul îmi povestește cu ochii lucind cum, în copilărie, singurele momente când simțea că mama lui este doar a lui erau acele minute de seară când ea deschidea cartea și-i șoptea: "Somnoroase păsărele / Pe la cuiburi se adună..." Vocea ei transforma cuvintele în melodie, iar el plutea spre somn pe aripile imaginare ale păsărelelor lui Eminescu. Ea s-a imprimat în sufletul lui mai adânc decât orice amintire.Când a venit rândul bunicului să devină părinte, n-a existat nicio îndoială despre ce va recita copiilor săi. Mama și unchii mei au adormit toți cu aceleași versuri. Mama îmi spune că nu-și amintește vreo noapte din copilărie fără "Somnoroase păsărele". Bunica păstrează o fotografie cu ea ținându-mă în brațe, cartea deschisă pe genunchi, privind în jos spre mine cu o tandrete infinită. Pe spatele fotografiei scrie: "Prima recitare pentru Andrei - Somnoroase păsărele, 15 noiembrie". Această imagine este proba că am fost primit în tradiția familiei, că am devenit parte din lanțul neîntrerupt al iubirii și culturii.Am crescut cu aceste versuri ca pe un cântec de leagăn pe care nu l-am ales, dar care m-a ales pe mine. În nopțile când aveam coșmaruri, bunica venea și șoptea: "Doar izvoarele suspină / Pe când codrul negru tace..." și fricile dispăreau. Când eram bolnav cu febră, mama stătea lângă patul meu și recita întreg poemul, iar eu simțeam cum versurile sunt mai puternice decât orice medicament. Poezia lui Eminescu a devenit pentru mine echivalentul unei îmbrățișări, al siguranței, al casei.Acum înțeleg că "Somnoroase păsărele" nu este doar o poezie pentru familia mea. Este un fir invizibil care ne leagă pe toți - pe străbunica Sofia care a descoperit-o în disperare, pe bunicul care a adormit cu ea mii de nopți, pe mama care și-o amintește cu nostalgie, pe mine care o car în suflet. Când voi avea propriii mei copii, știu deja ce le voi șopti în nopțile liniștite: aceleași versuri care au călăuzit spre somn patru generații înainte de ei. Cartea aceea veche, cu coperta înverzită, este mult mai mult decât hârtie și cerneală. Este dovada că opera lui Eminescu nu aparține muzeelor, ci vieții trăite. Fiecare pagină poartă amprenta degetelor care au căutat-o în semiîntuneric, fiecare cuvânt este încărcat cu iubirea a zeci de momente intime între părinți și copii. În casa bunicilor, Eminescu nu este un poet mort demult - el este vocea care încă adoarme copiii, este prezența care transformă noaptea în siguranță. Când vizitez casa memorială a lui Eminescu de la Ipotești, mă gândesc la camera lui de copil și mă întreb dacă și lui cineva i-a cântat la somn. Și îmi place să cred că acum, peste ani, poezia lui face pentru familia mea exact ce și-ar fi dorit orice poet: să rămână vie, să fie iubită, să transforme cuvintele în iubire și iubirea în amintiri care nu mor niciodată.

În concluzie, "Somnoroase păsărele" este mai mult decât poezia preferată a familiei mele - este coloana sonoră a copilăriei noastre, legătura nevăzută dintre generații și dovada că Eminescu nu este doar literatură, ci viață trăită și iubire transmisă din suflet în suflet, din voce în voce, din noapte în noapte.

# data[].attributes.headline
106  Eminescu în familia mea (Bujor Ilaria)

# data[].attributes.subject
106  Eminescu în familia mea (Bujor Ilaria)

# data[].attributes.body
În familia mea, Eminescu nu este doar un poet studiat în manuale, ci o prezență discretă și constantă. Nu-l invocăm solemn, ci îl simțim în acele momente de liniște reflexivă, moștenite parcă dintr-un lung șir de amintiri și tradiții. Pentru bunicul meu, "Luceafărul" nu era doar o capodoperă a literaturii, ci o lecție de neînțeles și sacrificiu, pe care o recita uneori cu o melancolie gravă, mai ales în nopțile de vară petrecute sub bolta înstelată, când stelele păreau mai aproape și mai reci.

Amintirea cea mai vie este legată de biblioteca veche a casei părintești. Pe cel mai înalt raft, unde razele soarelui intrau oblic dimineața, stătea o ediție veche a operelor sale, cu coperți ponosite și pagini îngălbenite, plină de sublinieri cu creionul. Mama, ne-a învățat de mici că a înțelege pe Eminescu înseamnă a înțelege o parte din sufletul românesc. Ne spunea că poezia lui nu trebuie doar citită, ci simțită, cum simți mirosul de tei înflorit sau fiorul unei ploi de vară.

Ne-a povestit de nenumărate ori despre pasiunea ei din studenție pentru manuscrisele eminesciene, despre efortul de a desluși nu doar ritmul și rima, ci și filosofia profundă din spatele versului. Datorită ei, am început să privesc poezia nu ca pe o obligație școlară, ci ca pe o formă de comunicare spirituală cu trecutul. Această moștenire a făcut ca, de fiecare dată când trecem pe lângă un tei, să nu vedem doar un copac, ci un simbol al iubirii curate și al regăsirii.

Pentru generația mea, poezia lui Eminescu a reușit să supraviețuiască zgomotului digital. Chiar dacă versurile sale circulă acum sub formă de citate pe rețelele sociale, esența lor nu s-a pierdut. Am descoperit că, atunci când ne simțim copleșiți de agitația lumii moderne, o simplă strofă din poiezia „O, rămâi” are puterea de a ne ancora în valori mai stabile și mai trainice. Bunicul spunea că Eminescu este un balsam pentru sufletul grăbit, iar noi, nepoții, am început să-i dăm dreptate.

Așadar, Eminescu nu a rămas încremenit pe piedestalul istoriei, ci continuă să fie o busolă  culturală. Poezia lui ne arată că, dincolo de efemeritatea clipelor și de ecranul rece al tehnologiei, există o matrice a sensibilității românești, la fel de vie și de actuală. Este confortul de a ști că, indiferent de veac, marile întrebări ale sufletului — despre iubire, eternitate și neam — își găsesc răspunsul într-un vers clasic. Moștenirea sa nu este o arhivă prăfuită, ci o permanentă reîntâlnire cu noi înșine, un dialog nesfârșit între trecut și prezent.

# data[].attributes.headline
105  Mihai Eminescu, o prezență vie în casa noastră (Trocin Letiția)

# data[].attributes.subject
105  Mihai Eminescu, o prezență vie în casa noastră (Trocin Letiția)

# data[].attributes.body
În familia mea, numele lui Mihai Eminescu este rostit cu mult respect și dragoste. Nu este doar un poet despre care învățăm la școală, ci o parte din inimele noastre. Prin poeziile lui, instanța lirică ne vorbește tuturor, indiferent de vârstă, despre iubire, natură, dor și frumusețea vieții.

Îmi amintesc că prima dată am auzit despre Mihai Eminescu de la mama mea. Ea îmi recita mie și surorilor mele, când eram mici, poezia „Somnoroase păsărele”. O spunea cu o voce blândă, iar eu închideam ochii și îmi imaginam păsările adormind printre ramuri. Așa am început să-l simt aproape, ca pe un povestitor care aduce liniște și căldură în sufletul meu. Mai târziu, am aflat de la părinți că Mihai Eminescu nu a fost doar un poet romantic, ci și un om care își iubea  foarte mult țara. Tatăl meu are o carte veche cu poeziile lui și, uneori, citește din ea seara. Când recită „Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie”, vocea lui devine mai serioasă, iar eu înțeleg cât de important este să ne iubim din toată inima  țara și limba română. Mama spune mereu că Mihai Eminescu este poetul sufletului patriotic, pentru că a reușit să scrie despre cele mai adânci sentimente pe care le poate trăi un om. Când ascultăm împreună poezia „Sara pe deal”, simțim liniștea serii și frumusețea naturii și al peisajului, ca și cum am trăi chiar în versurile lui.În familia mea, de ziua de 15 ianuarie, când se sărbătorește nașterea poetului, avem un mic obicei: ne strângem seara și citim câte o poezie. Mama aprinde o lumânare și spune că este „luminatorul sufletului român ”. Așa simțim că Mihai Eminescu nu este doar un poet din trecut, ci o parte vie din prezentul nostru.Bunicul îmi povestește uneori despre cât de greu a fost pentru Mihai Eminescu să trăiască într-o lume care nu îl înțelegea mereu, dar cum, în ciuda greutăților, el a continuat să scrie. De la el am învățat că adevărata valoare nu dispare niciodată, chiar dacă uneori lumea nu o vede. Mihai Eminescu a scris din suflet și pentru suflet, iar de aceea versurile lui au rămas puternice până astăzi. Pentru mine, Mihai Eminescu este un model. Îmi arată că trebuie să iubim frumosul, natura, limba și oamenii din jur. Când citesc „Luceafărul”, nu văd doar o poveste de dragoste, ci și o dorință de a înțelege lumea și locul nostru în ea. Mă face să gândesc mai profund și să apreciez ceea ce este curat și sincer.În școală, când vorbim despre el, îmi place să spun că Mihai Eminescu este ca un prieten care te ajută să vezi altfel viața. Prin cuvintele lui, descoperi că lumea poate fi mai bună, dacă o privești cu sufletul. De aceea, îl simt aproape, ca pe un membru al familiei noastre. Mihai Eminescu trăiește în amintirile bunicii, în cărțile tatălui, în emoțiile mamei și în gândurile mele. De fiecare dată când rostesc un vers eminescian, parcă aduc în prezent o parte din spiritul său. Cred că atâta timp cât oamenii îi citesc operele și îl iubesc, el nu va muri niciodată, rămânând în istoria culturală și literară a neamului.

Astfel,pentru familia mea, Mihai Eminescu înseamnă iubire, cultură și mândrie românească. El ne amintește că limba noastră este un dar de la Dumnezeu, că poezia ne apropie și că sufletul românesc este plin de strălucire. De aceea spun cu mândrie că Mihai Eminescu face parte din familia mea – prin cuvintele, emoțiile și învățăturile pe care ni le-a lăsat.

# data[].attributes.headline
104  Eminescu pretutindeni… (Bumbu Milana)

# data[].attributes.subject
104  Eminescu pretutindeni… (Bumbu Milana)

# data[].attributes.body
În familia mea, Eminescu este un exemplu de om care și-a urmat visul, chiar dacă drumul nu i-a fost ușor. Mama spune mereu că a lăsat o comoară — nu una făcută din aur, ci din cuvinte. Bunica îmi povestește cum, pe vremea ei, toți copiii recitau poezii de Eminescu la serbări și cât de mult le plăcea să audă despre el. Așa am înțeles că Eminescu nu aparține doar trecutului, ci și fiecărei generații care îl redescoperă.

Când aud numele lui, nu mă gândesc doar la un poet, ci la un om care a știut să transforme tot ce a trăit în ceva nemuritor. A lăsat în urmă locuri, cărți și amintiri care vorbesc despre el, fără cuvinte. Eminescu trăiește astăzi în fiecare școală care îi poartă numele, în fiecare bibliotecă în care se citesc scrierile sale, dar și în inimile noastre, ale celor care îl iubim și îl respectăm.

Pentru mine, Eminescu înseamnă recunoștință, înseamnă să știi că faci parte dintr-un popor care a avut oameni mari, care au iubit frumosul, adevărul și limba română. Și, atât timp cât vom vorbi despre Eminescu, el nu va fi niciodată uitat.

Mihai Eminescu nu este doar un nume din manualele de română, ci o parte vie din identitatea noastră. Deși a trăit cu mult timp în urmă, el a reușit să lase ceea ce nu se pierde odată cu anii. Școlile, bibliotecile, străzile și monumentele care îi poartă numele nu sunt simple locuri, ci dovezi că oamenii continuă să-l prețuiască și să-l simtă aproape.

În orașul meu, există un liceu care-i poartă numele. De fiecare dată când trec pe lângă acea clădire, mă gândesc că acolo învață copii care, asemenea lui, visează, scriu și caută frumosul. Numele poetului parcă veghează asupra lor, reamintind tuturor că învățătura, talentul și iubirea de țară pot dăinui peste timp. Mi se pare emoționant cum o simplă placă de la intrare, cu inscripția „Mihai Eminescu”, poate aduna atâta respect și admirație.

Monumentul din centrul Chișinăului, o statuie din piatră, înaltă și sobră, face ca oamenii să se oprească si să mediteze asupra trecerii timpului… Unii aduc flori, alții doar privesc în tăcere.

Când am văzut pentru prima data acest monument, am simțit că acel loc are ceva aparte — o liniște care te face să gândești mai adânc, să simți mai sincer. Nu e doar un monument, ci un simbol al sufletului românesc.

Am observat că numele lui Eminescu apare peste tot: școli, străzi, parcuri, biblioteci. Dar, dincolo de aceste locuri vizibile, cred că adevăratul monument al lui Eminescu este în sufletul nostru ,în fiecare copil care învață limba română, în fiecare profesor care vorbește despre el cu pasiune, în fiecare familie care îi rostește numele cu mândrie.

# data[].attributes.headline
103  Eminescu - primul meu miracol literar (Lipcanu Evelina)

# data[].attributes.subject
103  Eminescu - primul meu miracol literar (Lipcanu Evelina)

# data[].attributes.body
Încă de la o vârstă fragedă o auzeam pe mama: „Luceafărul poeziei române”.  Nu înțelegeam pe deplin  ce înseamnă Luceafăr oricât de mult încercam. Credeam că este o zicere a adulților pe care o voi afla când voi crește. Căutam a descoperi și, într-un final, am găsit! Era prima rază de speranță! Era atât de fascinantă luminița aceasta, încât  am crezut că este ceea ce căutam. Doar prin câteva cuvinte mi-a atras atenția complet. Nici nu am știut că există așa putere în univers. Una ce îți poate schimba modul de a observa și de a înțelege. Atât mi-a trebuit, ca să mă îndrept pe un drum pe care îmi place să-l urmez!

M-a ajutat mult faptul că am crescut cu o mamă pasionată de literatură, o bibliotecară pentru care biblioteca e ca un templu. Ea a fost linia mea de pornire în această lume. Am pătruns în mii de povești, ghicitori și poezii de la vărsta de 3 ani. Condusă de ea, am descoperit puterea unei creații adevărate - Mihai Eminescu. Atunci, în copilărie, ceream să mi se citească din Eminescu pentru a-mi imagina…Descopeream tabloul imens al lumii cu ochii strâns închiși, pentru ca nu cumva cineva strain să mi-o ia. Așa am înțeles cine e acest Luceafăr: era o lume senină și albastră, și roză, și strălucitoare…Apoi am învățat precoce a citi. Ne-am întâlnit iar și iar. Ca un fel de ritual. De câteva ori pe an, Eminescu mă însoțea la câte un concurs. Opera lui îmi dădea forțe să depășesc timiditatea. Nu mă puteam sătura de dulceața versurilor, de culoarea basmelor, de melodia rimelor. Ascultam și  recitam. Creația eminesciană a devenit  o bucată inevitabilă din mine. Una ce continuă să mă însoțească.

Prin clasa a V-a am participat la un concurs de creație proprie. Trebuia să alcătuim poezii cu o temă la alegere. Eram destul de entuziasmată de a participa, deoarece în acea perioadă creația lui Eminescu a avut un impact major în viața mea. El mi-a fost un model de inspirație. M-a ajutat să-mi satisfac curiozitatea și curajul de a realiza ceva, fără ajutorul cuiva. Când am luat Premiul Mare nu-mi venea să cred că am reușit, dar surpriza a fost cadoul - volumele de poezii ale lui Mihai Eminescu. Faptul că el mi-a fost ghidul la crearea poeziilor și tot el mi-a fost darul, de parcă era mândru de mine pentru ce am realizat, era semnul unei prietenii vechi. Atunci, mama m-a întrebat: „Ce îți place cel mai mult din creațiile lui Mihai Eminescu? De ce l-ai ales pe el ca suport pentru concurs?”, iar eu i-am spus cu mândrie: „El e cel ce mi-a arătat cât de încăpătoare poate deveni inima unui copil atunci când iubește cu adevărat ceva și ar face imposibilul pentru a-și vedea dorința împlinită.” Exact asta am făcut. Am luptat pentru a obține ceva.

Pe măsură ce creșteam, am înțeles că versurile lui m-au format, iar legătura dintre generații este darul spiritual cel mai important, pe care se sprijină viitorul.

De la mama mea, care mi-a deschis poarta lecturii, până la mine, care am primit această moștenire ca pe un dar, Eminescu  este un poet-simțire, dăruire, carte de visuri. Este prezența  frumosului și eterna inspirație care ne ține aprinsă iubirea pentru literatură.

# data[].attributes.headline
102  Poezia pe care o cânt... (Grubleac Adelina)

# data[].attributes.subject
102  Poezia pe care o cânt... (Grubleac Adelina)

# data[].attributes.body
Poezia pe care o cânt...

Serile copilăriei mele erau marcate de un ritual: mama îmi citea poezii de Mihai Eminescu, iar vocea ei calmă mă teleporta într-o lume misterioasă, plină de semnificații. Chiar dacă nu înțelegeam pe deplin „Luceafărul” sau sensurile unor versuri, imaginea lacului, a pădurii și luna îmi activau imaginația, deschizând ferestre către lumi necunoscute. Pe măsură ce am crescut, Eminescu a devenit mai mult decât un nume din manuale, El a devenit o parte din copilăria mea, un pod între trecut și lumea nouă în care pășesc.Cu timpul, am descoperit că poeziile lui Eminescu nu sunt menite doar să fie citite, ci pot fi redate și prin muzică, o descoperire care mi-a deschis noi orizonturi.

Pentru cineva pasionat de muzică, cum eram eu, descoperirea că poeziile pot fi cântate a fost ca și cum aș fi descoperit o cheie magică care deschidea ușa spre amintirile mele. Am început să iau versurile copilăriei și să le pun pe note, transformându-le în melodii care îmi aduceau zâmbetul pe buze și mă purtau pe aripile amintirilor. Nu făceam asta pentru note, aplauze sau să impresionez pe cineva, ci pentru că simțeam că așa le pot înțelege și le pot simți cu adevărat. Cânt din Eminescu nu conform regulilor, ci ghidată de propriile mele emoții. Uneori, poate prea grabit , alteori, mai rar , fiecare notă reflectând spiritul interior al sufletului meu. Încerc să fiu originală, să dau viață versurilor așa cum îmi vin ele în minte.

Pentru mine, Eminescu nu e un poet de neatins, e cineva cu care pot sta la masa imaginară, jucându-mă cu cuvintele Lui. Aventura mea cu poeziile Marelui Poet este descoperirea sublimului. Transform un vers într-un cântec și, într-o clipă, copilul care asculta poezii seara, devine adolescenta care le cântă altfel: cu libertate, cu umor, cu imaginație.

Așa îl văd eu pe Eminescu: nu ca pe un monument pe care trebuie să-l admir de la distanță, ci ca pe o sursă vie de emoție, ritm și curaj.

# data[].attributes.headline
101  Aproape de Eminescu (Vladîca Andriana)

# data[].attributes.subject
101  Aproape de Eminescu (Vladîca Andriana)

# data[].attributes.body
Aproape de Eminescu

Îmi place să cercetez titluri de cărți în librării sau în biblioteci.  Biblioteca de acasă mă satisface uneori, chiar mai mult ca atât, îmi este aproape.

În fiecare familie, mi se pare, există ceva care pare să strângă respirația timpului... În casa noastră, acest rol îl are un volum vechi de Mihai Eminescu, cu pagini îngălbenite, cu litere chirilice, cu însemnări... De unde a rămas  aici, poate că trebuia întoarsă la biblioteca din sat?... Mult timp, pentru mine cartea aceasta a fost doar o enigmă tăcută, un fel de comoară pe care o priveam cu respect, fără a-i putea pătrunde taina.

Cei dinaintea mea au citit-o și o citeau, au mângâiat paginile ei fragile, au tresărit la versurile poetului. Cartea a fost păstrată de către bunici și apoi părinți. Eu, copilă fiind, simțeam că în ea se ascunde ceva sacru care ne unește pe toți...

Abia după ce am învățat limba rusă am reușit, cu emoțiii, să descifrez primele versuri. Și dintr-odată, lumina lui Eminescu  mi s-a deschis înainte. Cuvintele lui, odată așternute pe hârtie  cu cerneală veche, păreau acum vii, fremătând de dor, de liniște, de infinit.

În timp ce citeam, aveam impresia că mă plimb printr-o grădină a sufletului unde timpul nu trece, iar fiecare vers e o petală căzută dintr-un univers  mai curat. Mă simțeam nu doar aproape de Eminescu, ci și aproape de cei care , cu mult înainte se opriseră din lucru, din grijile zilei, doar ca să se lase purtați de poezia lui.

Volumul acesta a legat generații. Pentru unii a fost o fereastră spre frumusețea limbii române, pentru alții, o chemare spre visare. Pentru mine, este puntea prin care trecutul familiei  se amestecă cu eternitatea poeziei.

Astăzi, când îl citesc cu adevărat, simt că în fiecare pagină se ascunde un strop de moștenire, nu doar literară, ci și sufletească.

A fi aproape de Eminescu înseamnă pentru mine a simți cum, în liniștea casei, ecoul versurilor lui ne strânge împreună, peste ani, peste generații, într-o unică și neîntreruptă vibrație a frumosului.

Înseamnă a înțelege că poezia sa nu aparține doar trecutului, ci trăiește în noi, cei care o citim, o prețuim și o ducem mai departe...

Această carte a însumat niște valori. Ce valori, decide poetul. Eu am găsit-o, fără să caut sensuri mărețe în lectură, am răsfoit-o, am citit-o și o citesc ca pe ceva firesc, care mă definește, mă fascinează.

Sunt tristă pentru că această carte s-a învechit, că nu știu cine va fi următorul care o va citi...

Chiar și oamenii mulțumiți de ceva au voie să fie supărați câteodată...

# data[].attributes.headline
100  Eminescu în familia meа (Prisacaru Anastasia)

# data[].attributes.subject
100  Eminescu în familia meа (Prisacaru Anastasia)

# data[].attributes.body
În familia noastră, ca-n orice familie care și-a păstrat vie memoria, există un om care a

reușit să adune într-un singur glas tot ce-am trăit, tot ce-am tăcut, tot ce-am sperat fără să știm

că se cheamă speranță. Pentru noi, Eminescu nu e doar un nume scris cu litere de aur pe

coperta unei cărți. E omul care a stat cu noi la masa la o ceașcă de ceai, care a plâns și a râs ca

noi, care a iubit până la durere și a scris până la epuizare, lăsându-ne nouă, celor de după el,

bucăți din sufletul său.

L-am cunoscut fără să știu că-l cunosc. Eram copilă, urcată pe vârfuri în biblioteca

bunicii, printre cărțile cu miros de înțelepciune și de levănțică. Și-acolo, pe un raft mai sus de

ochii mei, o carte mai subțire, cu coperta îngălbenită, mă aștepta de parcă ar fi știut că într-o zi o

să vin. „Deschide-mă”, parcă șoptea. Și-am deschis-o. N-am înțeles tot atunci, dar am simțit. Am

simțit că înăuntru e altceva. Ceva care mă chema pe nume, deși nu-mi știa numele. Eram mică,

dar inima mi-a tresărit ca atunci când auzi o melodie pe care n-ai mai auzit-o niciodată, dar ți se

pare că o știi dintotdeauna.

Seara, bunica îmi citea cu vocea aia blândă, care făcea ca versurile să sune ca o

rugăciune. Eu stăteam cu capul pe genunchii ei și închideam ochii: să pot vedea mai bine.

Vedeam codri, iubiri, stele, dor. Vedeam un om care scria și plângea cu cerneală. Și nu-mi

trebuia să înțeleg tot. Îmi trebuia doar să simt. Și-am simțit.

Mai târziu, mama mi-a povestit că și ea, la fel ca mine, se urcase într-o zi în biblioteca

casei noastre vechi. Și găsise aceeași carte. Aceleași versuri. Aceeași tresărire. Ea însă n-a stat

doar cu inima. A mers mai departe. A citit, a căutat, a întrebat. Ea și-a dat seama că Eminescu nu

doar a scris – el a trăit ce-am trăit și noi: nedreptate, singurătate, iubirea care doare, dorul care nu

trece. A început să-l iubească nu doar ca poet, ci ca om. Ca pe un frate mai mare care a plecat

prea devreme, dar a lăsat în urmă scrisori pentru fiecare dintre noi.

Așa a intrat Eminescu în viața noastră. Nu cu fast, nu cu lecții, ci pe îndelete, ca o lumină

care se strecoară pe sub ușă. E în felul în care bunica îmi spune „nu-ți fie frică”. E în felul în care

mama tace când e prea multă durere în ea. E în felul în care și eu, astăzi, scriu fără să știu exact

de ce, dar simt că trebuie.

Pentru noi, Eminescu nu e doar poetul din manuale. E omul care ne-a învățat să vorbim

prin tăcere, să iubim fără să cerem, să rămânem liberi chiar dacă ne țin lanțuri. E prezent în

fiecare dată când spunem „dor” și știm că nu are traducere. E în fiecare „de ce” pe care ni-l

punem fără să așteptăm răspuns.

Și poate de-aia nu-l simțim plecat! Pentru că el încă mai scrie! În noi! Prin noi! Cu noi!

# data[].attributes.headline
99  Eminescu în universul valorilor mele (Știrbu Mădălina)

# data[].attributes.subject
99  Eminescu în universul valorilor mele (Știrbu Mădălina)

# data[].attributes.body
Într-o zi liniștită de toamnă, fiind în apropierea Muzeului Național de Arte Plastice, am decis să deschid acea ușă misterioasă. Pășind cu sfială în sălile mari și luminoase, m-am simțit precum un călător ar descoperi comori ascunse. Eram o norocoasă, fiindcă nimerisem la Expoziția comemorativă dedicată aniversării celor 90 de ani de la nașterea pictorului Aurel David. Printre tablourile expuse, mi-a atras atenția în mod deosebit stampa „Arborele Eminescu”. Fiind fascinată, am închis ochii și chipul lui Eminescu parcă prindea contur.

Când am ajuns acasă, primul lucru pe care l-am făcut, am căutat informații despre Aurel David. Am aflat că s-a născut la Chișinău și că, încă din copilărie, a fost fascinat de frumusețea lumii, crescând cu dorința de a o putea reda prin intermediul lucrarilor de artă. Motivat de intenția de a-și exprima admirația față de personalitatea Marelui Eminescu, a creat capodopera „Arborele Eminescu”.

Această lucrare mi-a trezit curiozitatea de a afla mai mult despre opera eminesciană. M-am gândit la o metodă prin care să studiez mai profund opera Luceafărului literaturii române. Am decis să desenez varianta mea și să scriu pe fiecare ramură din pictura câte o poezie, apoi să o analizez, să o învăț, să o simt. Am început cu „Ce te legeni…”... Fiecare poezie studiată părea să-mi spună ceva personal, de parcă Eminescu vorbea direct cu mine.

În felul acesta, am descoperit frumusețea operelor sale și fiecare zi devenea cu adevărat o aventură pentru mine. Am învățat să recunosc metaforele, comparațiile, care îmi îmbogățeau sufletul cu emoții și sentimente de nedescris.

Mihai Eminescu a ajuns să fie, într-un fel, parte din familia mea, fiindcă în fiecare seară citim poezie eminesciană. Creația sa m-a făcut să simt mai profund frumusețea naturii, precum și frumusețea sentimentelor omenesti. Totodată, am găsit o metodă pentru a renunța la telefon. Am înțeles că trebuie să prețuiesc timpul, descoperind, cercetând.

Astfel, am găsit o comoară din cuvinte armonioase și sentimente alese, care îmi luminează sufletul.

Vă invit să citiți poeziile lui Eminescu, pentru că fiecare vers poate deschide o lume nouă în inimile voastre!

# data[].attributes.headline
98  Steaua moștenită - Luceafărul (Butnaru Sofia)

# data[].attributes.subject
98  Steaua moștenită - Luceafărul (Butnaru Sofia)

# data[].attributes.body
Opera lui Mihai Eminescu a fost mereu percepută ca o revelație în cultura artistică și literară românească. Poetul a creat operele sale în aşa fel încât cititorii să se simtă în copilăria, codrul și singurătatea sa, trăind emoțiile lucrărilor sale sensibile. Eminescu a reprezentat dintotdeauna o parte primordială a evoluției intelectuale și culturale din familia mea. Această idee s-a păstrat din generație în generație, ajungând, în cele din urmă, ca eu să fiu nu doar un admirator eminescian, ci un adevărat copil scufundat în grandoarea și misterul constelației sale poetice. Volumul de poezii „Mihai Eminescu Luceafărul” a reprezentat temelia iubirii familiei mele față de creația sa.

Volumul de poezii i-a aparținut verișoarei mele, care l-a primit drept premiu la școală, în 2005. Apoi, acesta mi-a fost dăruit de ziua mea, anul curent, la douăzeci de ani distanță. Chiar dacă timpul a trecut, cartea nu și-a pierdut valoarea, ci a căpătat una mult mai puternică și pragmatică. În pofida faptului că paginile s-au îngălbenit, colțurile, care odinioară erau perfect drepte, acum nu mai sunt, iar cerneala tipărită și-a pierdut intensitatea neagră ca abanosul, devenind gri ca praful, poeziile pline de remușcări încă trăiesc, nu sunt efemere. Acestea continuă să transmită trăiri puternice, sentimente inexorabile, gânduri eterice și efecte artistice idilice. Poezia „Glossă”, de la pagina 212,a constituit dintotdeauna fundamentul principiilor din familia mea. A fi calculat în orice situație, a juca un rol de spectator în propria viață și a prețui timpul care se grăbește sunt valori ce definesc sensul lumii mele interioare. Toate aceste idei creează, în ansamblu, mesajul poeziei, care, sădit adânc în rădăcinile mele, a înmugurit apoi în sufletul meu. Se disting două planuri temporale: viitor și prezent. Mihai Eminescu a creat un pod care leagă aceste două tărâmuri, construit din cărămizile vremii, gândirii și speranței, care există fără teamă. Legătura dintre aceste două tablouri a dat naștere la două planuri spațiale: exterior și interior. Atunci când eul liric acționează ca un „privitor de teatru”, observând măști diferite în aceeași piesă și guri diverse în aceeași gamă, se află în planul exterior, meditând asupra lumii, oamenilor și timpului. Pe de altă parte, eul simte că prezentul se află în mâinile lui. Valurile trec pe lângă el, fără a-l uda, izolându-se în propria ființă, cea interioară. Interesant și remarcabil este stilul structurii poeziei. Mihai Eminescu a reluat versurile din prima și ultima strofă, așezându-le la finalul celorlalte octave, pentru a sublinia mesajul lor esențial. Versul meu preferat este „Tu rămâi la toate rece”, care m-a surprins prin autenticitatea poetică, evidențiind o viziune lucidă asupra lumii reale. Cu timpul, „Glossă” a devenit poezia mea preferată datorită stihurilor care îi aparțin și pe care le aud zilnic de la părinții mei. Tata menționează mereu despre efemeritatea timpului și importanța savurării depline a vremii, exact ca în versul „Vreme trece, vreme vine,...”. Stihurile „Ce e rău și ce e bine/ Tu te-ntreabă și socoate...” au inspirat povețele mamei, care consideră că succesul vine atunci când poți diferenția binele de rău, fiindcă viața ne oferă multe oportunități, dar noi trebuie să le alegem pe cele care ne vor conduce spre răsăritul nesfârșit al dimineții, binele.

În concluzie, cartea „Mihai Eminescu Luceafărul” și-a construit a cincea cameră în inima mea, care îmi conferă noi capacități, abilități și o nouă gândire. Sunt recunoscătoare faptului că în familia mea sunt oameni de la care am învățat și am preluat exemplul de a fi așa, o stea eminesciană urmând Luceafărul care emană eternitate.

# data[].attributes.headline
97  Eminescu – Mai Mult Decât un Poet  (Rotari Cristina)

# data[].attributes.subject
97  Eminescu – Mai Mult Decât un Poet  (Rotari Cristina)

# data[].attributes.body
Dragostea de carte și literatură nu se învață doar la școală. Deseori, aceasta provine din familia, din adâncul inimii bunicilor, părinților și a fraților. Această dragoste nu este una falsă, una de la care să aștepți ceva în schimb, ci este un simbol al purității, al frumuseții și al inspirației.

În familia mea, iubirea față de literatură a început cu Eminescu. Ca a fiecărui mic copil, prima operă eminesciană care mi-a bucurat sufletul nu a fost alta decât poezia „Somnoroase păsărele”, recitată de mama seara, înainte de culcare. Aceste păsărele minunate nu doar m-au ajutat să adorm, dar au devenit podul care a unit sufletul meu de al mamei, o emblemă a relației noastre strânse. Au însemnat mai mult decât niște creaturi imaginare. Au însemnat credință, speranță și, nu în cele din urmă, visare.

Însă, de-a lungul anilor, nu s-au stins doar anii, ci și copilăria mea. Astăzi, aflată în cea mai frumoasă parte a adolescenței, somnoroasele păsărele nu mai zboară în jurul meu cu al lor cântec lin și dulce, deși încă poartă o importanță semnificativă în viața mea. Dar, totuși, legătura dintre mine și operele lui Mihai Eminescu a devenit mai puternică  decât oricând. În ziua de azi, idilile și elegiile sale sunt cele care mă reprezintă cel mai mult, fiind un semn al iubirii, despărțirii, suferinței, dar și al dorinței – motivele care ilustrează cel mai mult perioada adolescenței. Am iubit din toată inima, am tânjit după dragoste, am visat idealul, iar atunci când am rămas dezamăgită și am crezut că nu mai am vreo alinare, mi-am găsit scăparea în nimeni altul decât Eminescu. Opere precum „Floare albastră” și „Dorința” m-au făcut să realizez că, deseori, dragostea rămâne doar un vis neîmplinit. Poeziile „Pe lângă plopii fără soț” și „Lacul”, precum și poemul „Luceafărul”, mi-au demonstrat că acest sentiment minunat de iubire nu este mereu atât de prefect pe cât ni-l imaginăm, deseori rămânând doar cu nădejdea. Astfel, Eminescu mi-a deschis ochii spre realitate, mi-a dovedit că viața nu e atât de roz precum o credeam. Însă acest fapt nu m-a dezamăgit, ci, din contră, m-a făcut să prind încredere în mine, să simt fiecare cuvânt și să fac orice pentru a-mi îndeplini scopurile, căci un vis poate fi realizat doar atunci când depui efort și timp. El m-a făcut să-mi dau seama că nu am fost și nu voi fi niciodată singură, căci sentimentele accentuate în operele sale sunt universale: trăite de fiecare om în parte. În final, „Speranța” lui Mihai Eminescu m-a făcut să sper, să am credința că totul va fi bine, să fiu la fel precum călătorul rătăcind prin munți și ca marinarii izbiți de talazuri.

Astăzi, în familia mea, eu sunt cea mai mare promotoare a valorilor operei eminesciene. Anotimpurile mamei se trec, iar ea devine tot mai preocupată cu alte lucruri, dragostea de Eminescu rămânând la același nivel ca acum mulți ani. Însă, datorită ei, am ajuns să înaintez iubirea mea de literatura eminesciană fraților mei mai mici. Acum, eu sunt cea care le recită poeziile; eu sunt cea care îi inițiază în lumea fantastică a somnoroaselor păsărele. Iar când vor mai crește, eu voi fi cea care îi va încuraja să se regăsească în operele poetului.

În viitor, copiii mei vor descoperi la mine aceeași pasiune, pe care le-o voi transmite cu încredere și demnitate.

Așadar, Eminescu a devenit, pentru familia mea, mai mult decât un simplu poet. Operele sale înseamnă mai mult decât simple creații literare. Ele au devenit o moștenire, un simbol al legăturii noastre.

# data[].attributes.headline
95  Mihai Eminescu - Luceafăr călăuzitor al neamului (Gospodinov Nikita)

# data[].attributes.subject
95  Mihai Eminescu - Luceafăr călăuzitor al neamului (Gospodinov Nikita)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu este steaua mereu încadescentă a neamului meu. Acest nume rămâne veșnic în timp  trăind în amintirea noastră, a familiei mele, prin ceea ce a creat și a lăsat omenirii. Poetul sclipește în veșnicie, ne veghează și luminează destinul neamului său.

Poetul, Mihai Eminescu, a fost un creator genial, deoarece a știut să valorifice spiritualitatea românească pe culmile perfecțiunii. Creația eminesciană dăinuie mereu făcând să vibreze inimile noastre. Fiecare dintre noi purtăm în suflet lumina versurilor lui Eminescu, căci izvorăște din zbuciumul neamului nostru. Rămânem fascinați de imperiul plin de farmec și taine al poeziei eminesciene. Pana lui Eminescu a avut marele dar de-a așterne pe hârtie versuri de-o muzicalitate și de-o frumusețe copleșitoare. Citind opera eminesciană, îmi dau seama de valoarea și universul artistic irepetabil, care redă nu numai fapte și idei , dar îmi trezește emoții și sentimente. Mihai Eminescu este geniul care a avut menirea de-a răspunde sorții omenirii scriind în inimi și scrijelând în suflete spre nemurire. Opera lirică de valoare, care s-a strecurat tiptil  și a pătruns  în sufletul familiei mele, este poezia Revedere . Viața grea și zbuciumată l-a purtat pe poet departe de locurile natale și mereu le ducea dorul, căci fiecare revenire în mijlocul naturii dragi îi alina sufletul. O astfel de reîntâlnire cu leagănul copilăriei sale, își imaginează și membrii familiei mele, plecați departe de casă, pe care îi mistuie dorul de cei dragi, de vatră, de pragul părintesc, de persoanele dragi, de orice colțișor din sânul naturii. Atât poetul, cât și membrii familiei mele au drept imbold împrejurările create de viață. Întoarcerea cu gândul la copilărie și la starea sufletească generată de situații imprevizibile rămâne o mângâiere și o speranță pentru fiecare din noi. Natura cu tainele și frumusețile ei veșnice ne îndeamnă, ne încântă să fim în mers cărare dreaptă, ne înnobilează sufletul. Această poezie mă emoționează adânc , în momentul revederii cu cei dragi, rămân  încântat  de măreția naturii, deoarece ea, natura, dăinuiește etern soarta trecătoare a omului pe pământ.

Mihai Eminescu este simbolul eternității pentru mine și familia mea din generație în generație, deoarece prin opera sa a ridicat un templu în literatura română și în  familia mea  pătruzând în sufletele noastre , a iubitorilor de poezie, grație profunzimii versurilor sale. Avându-l pe Eminescu în suflet, port cu mine o bogăție rară, cea mai de preț comoară a limbii române, ce va străluci cu o blândă lumină iradiind prin veacuri și destinele noastre frumusețe și armonie.

# data[].attributes.attachment_caption
Stas Răileanu, mun. Bălți, Gimnaziul nr. 9 ( rus), clasa a IX-a , tel. 079550144 stasraileanu@icloud.com

# data[].attributes.headline
94  M. Eminescu, voce vie în familia mea (Răileanu Stas )

# data[].attributes.subject
94  M. Eminescu, voce vie în familia mea (Răileanu Stas )

# data[].attributes.body
„Era o frumusețe! O figură clasică incadrată de niste plete mari negre; o frunte inaltă si senină; niste ochi mari - la aceste ferestre ale sufletului se vedea că cineva este inăuntru; un zâmbet blând și adânc, melancolic. Avea aerul unui sfânt tânăr coborât dintr-o veche icoană, un copil predestinat durerii, pe chipul căruia se vedea scrisul unor chinuri viitoare,”  astfel ni-l prezintă  pe Mihai   Eminescu prietenul său Ion Luca Caragiale, astfel l-am descoperit și eu.

Marele poet național , Mihai Eminescu nu este doar un poet din manuale, ci o prezență vie în orașul meu și în familia mea. În Bălți, numele său se regăsește peste tot – există o stradă și un liceu renumit  care îi poartă numele, iar în centrul orașului se înalță un frumos memorial dedicat lui și ne încântă cu chipul său din Aleea Clasicilor din centrul orațului. De fiecare dată când trec pe lângă el, simt respect și recunoștință pentru cel care a lăsat o moștenire atât de mare limbii și culturii noastre.

În casa mea, cărțile lui Eminescu au un loc aparte. Avem un volum vechi de poezii, moștenit de la bunicul meu, care obișnuia să-l citească seara, cu voce caldă și plină de emoție. Pagini îngălbenite, litere șterse – dar pline de viață. Bunicul spunea mereu că, citindu-l pe Eminescu, înveți nu doar limba română, ci și frumusețea de a simți.

Poezia care mi-a rămas cel mai aproape de suflet este „Revedere”. În ea găsesc liniștea naturii și legătura omului cu locurile natale. Când o citesc, îmi amintesc de copilăria mea, de pădurea de lângă satul bunicilor și de simplitatea vremurilor de atunci. În fiecare vers se simte dorul, trecerea timpului și iubirea pentru tot ce e curat și adevărat.

Pentru familia mea, Eminescu nu este doar o figură inteligentă, ci un model de gândire, un simbol al limbii române. Mama îmi  recita adesea „Somnoroase păsărele” înainte de somn, iar tata vorbește despre felul în care poetul a iubit țara și valorile ei. Astfel, fără să ne dăm seama, Eminescu trăiește printre noi — în cuvintele, obiceiurile și felul în care privim lumea.

Mihai Eminescu rămâne o parte din identitatea neamului și familiei, o lumină care nu se stinge. Oriunde i se pomenește numele — pe stradă, la școală sau în familie — renaște dragostea pentru limbă, cultură și frumos. Pentru mine și familia mea „Eminescu” înseamnă respect față de trecut și dorința de a duce mai departe valorile pe care el le-a sădit în inima fiecăruia dintre noi..

# data[].attributes.headline
93  Respirația aurie a poeziei (Stavnicii Irina)

# data[].attributes.subject
93  Respirația aurie a poeziei (Stavnicii Irina)

# data[].attributes.body
Respiraţia aurie a poeziei

În casa bunicii mele, aerul mirosea a timp, a veşnicie și a povești fără sfârșit, ca o ploaie de lumini întunecate ce cad peste zidurile timpului. Pe un raft din lemn înnegrit, printre icoane obosite și amintiri îngălbenite de soare, zăcea un volum de Poezii scrise de Mihai Eminescu, ediția 1958, tipărită la Editura de Stat pentru Literatură și Artă. Coperțile erau, catifelate ca aripile unui fluture nocturn scăldat în lumină de lună și păstrau parfumul degetelor care le mângâiaseră demult, ca o adiere a trecutului prinsă în piele. Până în prezent când deschid acest volum, literele se aprind ca niște stele, ridicându-se din pagină precum respiraţia unui soare tăcut. Această carte nu am citit-o, dar am  inhalat-o, ca pe un parfum al sufletului, distilat din melancolie și cer. Fiecare vers are gust de vis și ecou de apă liniștită, între filele ei se ascund aripi de gânduri lucide, și  fluturi adormiți în vitraliul veacurilor.

Bunica îmi citea această carte în șoaptă, ca și cum cuvintele ar fi fost ființe vii, foarte fragile, ce se tem de zgomotul lumii. Fiecare strofă plutea prin cameră ca o incantaţie, iar când rostea, Somnoroase păsărele pe la cuiburi se adună", lumina lămpii se topea în aur lichid şi se scurgea peste pereţi, desenând umbre de dor. În acele momente, timpul însuși se lichefia, devenind un lac de amintiri în care mă oglindesc până în prezent. Cartea a rămas să fie un grădinar al sufletului familiei noastre, crescând din tăcere cele mei parfumate flori de lumină. Paginile cu poezii se transformă în aripi, iar aripile se prefac în cântec. În familia noastră Eminescu nu este doar poetul - el este respirația cerului ce coboară printre oameni, este o orchestră de vânt și dor, care ne învăță să iubim abisul. Dragostea pentru poezia eminesciană a fost cultivată de bunica, apoi și eu am devenit dependentă de ea. Citindu-l, simt că fiecare cuvânt este o perlă vie, scoasă din adâncul inimii lumii.

Astăzi, ating acea carte și simt cum respiră odată cu mine. Hârtia ei e caldă, ca pielea bunicii care m-a ajutat să decodific nenumărate enigme.

Actualmente conștientizez că  "Mai am un singur dor" nu mai e doar o poezie - e o rugăciune ce curge prin venele mele, o scară de melancolie pe care urc spre liniște. În fiecare vers se adună pulberea cerului și freamătul mării, ca într-o fiolă de parfum etern.

Eminescu e grădina din care cresc rădăcinile noastre, iar între petalele versurilor sale pulsează însăși respiraţia artei. El e aripa care mă poartă prin norii timpului și tot el e ecoul ce mă învață să depășesc toate provocările. Totul a început de la cartea aceea, acoperită de praf de aur și dor, care a devenit nu numai o relicvă, ci o fiinţă de lumină. Până în prezent când o ating simt cum în  lume se răspândește  miros, culoare și vers, iar tot ce rămâne e eternitatea care respirā.

# data[].attributes.body
Cartea – minune

“Să-ti fie -atât de drag cuvântul,

Încât atunci când il rosteşti ,

Să crezi că insuşi Eminescu

Ascultă ce şi cum vorbeşti…”

V.Romanciuc

Mihai Eminescu este numit pe bună dreptate „poetul tuturor timpurilor”, datorită operelor sale care continuă să inspire generație după generație. În biblioteca familiei mele am găsit o carte veche cu poeziile sale, o carte care a trecut din mână în mână și a fost iubită de toți cei care au trăit înaintea mea. Bunica mi-a povestit că această carte o însoțește încă din copilăria ei și că fiecare generație a citit-o și a prețuit-o, păstrând-o ca pe o adevărată moștenire de suflet.

Bunica știe nenumărate poezii pe de rost, iar când eram mică mă adormea cu duiosul cântec „Somnoroase păsărele”, pe care îl rostea cu o voce caldă și liniștitoare. Îmi amintesc cum îmi recita poezii cu o expresivitate aparte, iar eu o ascultam fascinată, încercând să pătrund magia fiecărui vers. Dintre toate operele cunoscute de familia mea, preferata rămâne „Luceafărul”. Bunica îmi povestea cum, în serile liniștite, recita această capodoperă, trezind în mama dragostea pentru lectură și pentru universul eminescian.

Când am învățat să citesc, am primit cadou cartea „Făt-Frumos din lacrimă”. Am deschis-o cu entuziasm și am citit-o cu o curiozitate fără margini, dorind să descopăr cât mai multe dintre scrierile marelui poet. Așa s-a născut în sufletul meu acel mic grăunte de dragoste pentru lectură, care a crescut odată cu mine.

De fiecare dată când aud versuri din opera lui Eminescu, mă întorc cu gândul la momentele speciale petrecute în familie, la sărbătorile în care ne adunam cu toții și cântam romanțe inspirate din poeziile lui: „Ce te legeni, codrule”, „O, rămâi”, „De-aș avea”, „Pe lângă plopii fără soți” și multe altele. Această tradiție – dragostea pentru cântec și poezie – s-a transmis de la o generație la alta și continuă să fie parte din identitatea familiei noastre.

Pentru mine, Mihai Eminescu nu este doar un simplu poet, ci o parte profundă din viața mea și din sufletul familiei mele. Îmi place să recit poeziile lui, să citesc operele valoroase pe care le-a lăsat moștenire, căci ele mă ajută să mă dezvolt, să mă înțeleg mai bine și să prețuiesc frumusețea literaturii române. De fiecare dată când citesc singură versurile sale, simt că duc mai departe o tradiție de familie, ca și cum aș păstra vie o flacără aprinsă cu mult timp în urmă.

Operele lui Eminescu au avut o influență covârșitoare asupra familiei mele: au cultivat dragostea pentru lectură, pentru cântec și pentru poezie. Ele au unit generații și au creat punți între trecut și prezent.

Voi păstra această tradiție cu sfințenie și o voi transmite, la rândul meu, viitoarelor generații – dragostea pentru operele marelui geniu Mihai Eminescu, lumină nestinsă a culturii române.

# data[].attributes.body
Raza de lumină

Eminescu e făclie,

E o țară cu minuni,

Un izvor cu apă vie,

Care vine din străbuni.

D.Matcovschi

Mihai Eminescu este un poet universal al tuturor timpurilor, un creator ale cărui opere rămân valide, vii și actuale atât în prezent, cât și, fără îndoială, în viitor. Versurile sale sunt ca o rază de lumină care pătrunde, cu delicatețe și forță în același timp, în viața fiecărei generații.

În biblioteca familiei mele am descoperit o carte veche, cu filele îngălbenite de vreme, semn că a fost răsfoită și iubită de mai multe generații. Acea carte prețioasă aduna în paginile ei operele lui Mihai Eminescu. A fost păstrată cu grijă pentru a putea fi transmisă mai departe, căci altădată cărțile bune se găseau greu și, tocmai de aceea, erau cu mult mai mult prețuite. În același timp, ea reprezenta și o comoară a neamului românesc, un fragment de istorie culturală ce nu trebuia pierdut.

Pentru familia mea, Eminescu este poetul inimilor noastre. Cu poeziile sale au crescut bunica, tata și apoi eu. Bunica îmi spunea adesea că aceasta era cartea ei preferată și că, din versurile ei, a învățat lecții importante pentru viață: să iubească, să ierte, să prețuiască adevărul și frumusețea sufletului. Tata mi-a povestit că operele lui Eminescu l-au ajutat să se descopere pe sine, să-și înțeleagă emoțiile și gândurile.

Când eram mică, mama îmi citea poezii precum „Revedere”, „Trecut-au anii...” sau „La steaua”. Îmi amintesc cu drag vocea ei caldă și blândă, care aducea liniște în sufletul meu. În acele momente, mă simțeam ca într-un basm plin de magie, iar lumea creată de Eminescu începea să se deschidă înaintea mea. Așa a început călătoria mea în universul poetului.  Pe măsură ce am crescut, am început să descopăr singură opera marelui geniu. Nu doar prin ceea ce îmi spuseseră părinții, ci prin propriile mele lecturi, am ajuns să înțeleg că versurile lui Eminescu sunt adevărate miracole poetice. Ele îți umplu sufletul de dragoste, liniște și armonie. Am realizat că Eminescu nu s-a limitat la a scrie poezii: el a creat o lume întreagă, fascinantă și profundă, o lume în care emoția, natura și spiritul uman se împletesc într-o frumusețe unică.

În concluzie, pot spune că operele marelui poet vor rămâne întotdeauna o parte vie din sufletul familiei mele. Versurile lui ne aduc emoții pozitive, ne apropie unii de alții și luminează, asemenea unei raze calde, inimile noastre. Biblioteca familiei s-a îmbogățit, între timp, cu și mai multe volume semnate de Eminescu, pe care le voi păstra cu sfințenie, pentru ca și generațiile următoare să se poată bucura de geniul său nemuritor.

# data[].attributes.headline
90  Mi-e dor de Eminescu (Jelihovschii Vasile )

# data[].attributes.subject
90  Mi-e dor de Eminescu (Jelihovschii Vasile )

# data[].attributes.body
Există în lume valori la care revenim cu emoții adânci, ori de câte ori suntem chemați de glasul armoniei , glasul frumuseții. Una din aceste valori pentru mine și întreaga mea familie este Eminescu.

Dumnezeu a vrut ca în acest colț de rai al pământului să se ivească din dorul și suferința unui popor geniul poeziei ce ne luminează destinul și cultura în lume – Mihai Eminescu.

Încerc cu pana gândului să lunec peste inima lacrimei și să zic că pentru mine Eminescu este o frumusețe inteligentă, o frunte înaltă, gânditoare, o privire visătoare, ce răscolește sufletul meu în clipe de incertitudine și care îmi dă forțe noi și mă înalță spre lumină.

De la orele de română știu că Petru Țuțea a spus că Eminescu este Românul Absolut.Ce pot zice eu?! Stau și-l citesc mereu. Este infinit pentru întreaga mea familie, este al meu. Poezia lui patriotică este ca un dangăt sacru de clopot al intoleranței față de orice îngenunchere a sufletului.Poezia lui îmi tămăduiește sufletul, îmi blagoslovește deșteptarea , îmi face sufletul nobil.

Poezia lui stoarce din sufletul meu lacrimi de mândrie și demnitate de neam.La Eminescu se merge doar cu plinul, cu deșertul n-ai ce căuta, ori n-ai dreptul să nu-i cunoști opera.

Magia cuvântului și sentimentului , lirismul superior , știința potrivirii de cuvinte simple în versuri „dureros de dulci” și răscollitoare – iată ce este poezia lui Eminescu pentru mine.Știu că nu există nici un român care s-ar atinge de el cu o vorbă rea. Eu , cititorul operei sale, propag cu suflet opera lui, făcând cel mai frumos lucru din lume : îl iubesc, or el a pus atâta suflet să ne ridice din incultură, a încercat să ne dea încredere în noi să ne emancipăm. Mi-e dor de el...

Odată cu seara, Steaua Eminescu se lasă și-mi atinge fața.Miroase în juru-mi a eternitate, a cer infinit ,către care încerc să mă urc spre desăvârșire, spre speranță , spre iubire.Vin zilnic la opera celui care se cheamă Eminescu.Mi-e dor de el în permanență și-i simt mirosul .Mi-e dor de el și-i simt lipsa, mi-e dor de acel Eminescu, care s-a unit cu poporul vers cu vers, durere cu durere.

Vraja versului eminescian va rămâne în sufletul meu ca un cântec de leagăn, ca lumina focului din gura sobei.El m-a îvățat să vorbesc cu stelele, să simt pulsul mării ce se zbate nebună de țărm în căutarea fericirii. Cu fruntea-n palme îngropată strâng roua gândurilor și rostesc a câta oară : „Mi-e dor de tine, Om-legendă!”.Să îvățăm Cartea Sufletului, Cartea Noastră , Cartea Eminescu...

Mi-e dor de Eminescu.. Mi-e dor de el Primăvara când privirea ochilor mei se revarsă din plin peste verdele fraged al naturii.Mi-e dor de el vara când cad flori de tei într-o dulce ploaie peste capetele îndrăgostiților ,peste creștetele capetelor noastre.Mi-e dor de Eminescu toamna, când bruma se așterne peste vii și rândunelele-și croiesc drumul spre țările calde.

Mi-e dor de Eminescu iarna, când așezat la gura sobei, privesc focul și intonăm cu întreaga familie : „Pe lângă plopii fără soț

Adesea am trecut;

Mă cunoșteau vecinii toți-

Tu nu m-ai cunoscut.

La geamul tău ce strălucea

Priveam atât de des;

O lume-ntreagă-nțelegea

Tu nu m-ai înțeles.”

Eminescu este tot ce are sufletul nostru mai curat și mai nins. Mi-e dor de el...

# data[].attributes.headline
89  Eminescu în viața mea (Țapeș Gabriela)

# data[].attributes.subject
89  Eminescu în viața mea (Țapeș Gabriela)

# data[].attributes.body
Eminescu în viața mea

În familia mea, numele lui Mihai Eminescu apare foarte des, fără ca noi să ne dăm seama. Școala în care învăț se află pe strada Mihai Eminescu. În fiecare dimineață, când merg la ore, văd plăcuța cu numele eternului poet. Pentru mine nu este doar un nume de stradă, este o tradiție, o amintire, un semn că aici învăț eu, aici a învățat mămica mea, aici a învățat bunica mea. Această stradă ne leagă pe toți locuitorii satului…

În clasa a VI-a am început să înțeleg mai bine importanța și însemnătatea acestui mare poet și am îndrăgit și mai mult creația lui. Am recitat, în cadrul unui concurs de recitare, poemul „Luceafărul”. Am recitat cu emoție și cu mare plăcere și am luat Premiul Mare. A fost o bucurie enormă pentru mine și familia mea și au început pregătirile pentru etapa raională. Am participat în cadrul raionului, reprezentând școala mea. M-am simțit mândră și specială.

Un lucru frumos în școala noastră este faptul că, în fiecare an, sărbătorim ziua lui Mihai Eminescu în diferite moduri! Toți elevii și profesorii se pregătesc cu multă grijă de acest eveniment. Se organizează careu, victorină, concursuri de recitare, unde se recită din creația poetului; se cântă versurile scrise de el; holurile se umplu de postere, desene, citate și fotografii; clasele se împodobesc și devin mai luminoase; totul devine solemn, se spun gânduri despre Marele Poet. Parcă toată școala prinde viață în cinstea lui Mihai Eminescu.

În acea zi simt și mai mult legătura cu numele „Eminescu”. Uneori cred că dragostea mea pentru poezie vine și din motivul că am crescut într-un loc unde numele lui Eminescu este mereu prezent. Mama ne povestește deseori că și ea, fiind elevă, a participat la astfel de activități; bunica și acum ne recită serile versurile lui Eminescu. Așa se transmite tradiția în familia noastră, simplu, de la o generație la alta.

Când trec pe strada Mihai Eminescu și intru în școală, simt că fac parte din ceva mai mare decât mine. Eminescu nu este doar un poet din manualul de limba și literatura română, el este un nume măreț, un simbol al școlii mele și o parte din istoria familiei mele…

Deci, pot spune cu certitudine că Eminescu este prezent în viața mea mereu!

IP Gimnaziul Mereșeni
s. Mereșeni, r. Hîncești

# data[].attributes.attachment_caption
Gorea Anna-Maria clasa a IX-a ,,E” L.T. ,,G.Coșbuc” mun. Bălți

# data[].attributes.headline
88  Rădăcini scrise în cerneală (Gorea Anna-Maria)

# data[].attributes.subject
88  Rădăcini scrise în cerneală (Gorea Anna-Maria)

# data[].attributes.body
În casa noastră, Eminescu a intrat fără ușă – pe sub pleoapa bunicii, pe deasupra inimii tatălui și prin aerul serilor în care familia vorbește puțin, dar simte mult. El nu stă în cărți, el stă în felul în care le deschidem.

Bunica păstrează un volum vechi, cu un fir de liliac presat între pagini. Hârtia nu e galbenă, e antropologie sentimentală: fiecare filă are amprenta unei vârste, a unei emoții neexplicate. Prima strofă memorată în familia noastră a fost „Luceafărul”. Bunica l-a rostit la o serbare școlară, când cuvintele se purtau ca rochii de sărbătoare, iar disciplina era frumusețea. Atunci, un bunic tânăr a aplaudat mai tare decât ceilalți. Așa a început un neam mic de recitatori involuntari.

Tata a preluat lumina intensității. Când recită „La Steaua”, o face rar, dar grav, ca un astronom care a găsit o planetă și nu o divulgă decât celor dragi. Mama iubește „Dorința” și îl cheamă în fiecare primăvară: „Vino-n codru la izvorul…” – și de fiecare dată lumea chiar vine: verdele se supune versului, iar izvorul curge mai clar când e numit într-o poezie.

Eu m-am legat de dor. „Mai am un singur dor…” îmi stă în gând ca o valiză ușoară, pe care nu o despachetez, dar o port peste tot. Eminescu mi-a devenit limbaj interior, nu spectacol exterior. Cultura lui e o tăcere care cântă. Un oftat care știe să rămână demn. O dulce absență care ne unește mai mult decât prezența zgomotoasă.

Când ne strângem la cină, fiecare spune un vers ca un salut neoficial. Fără program. Fără podium. Doar adevăr purtat în ritm. E un coral de fragmente care nu concurează, ci construiește – același portret făcut din mai multe voci.

Concursul la care scriu eseul mi se pare continuarea naturală a unei tradiții de familie: o dovadă că un poet poate fi moștenit ca un agent invizibil al identității. De aceea, în fotografia pe care o voi încărca pe Padlet, alături de text, va apărea cartea bunicii, deschisă. Pentru că ea este altarul nostru mic, unde credința culturală se aprinde simplu: prin lectură, nu prin expunere.

Mihai Eminescu rămâne în familia mea un cer neliniștit, un vers care își schimbă purtătorul, dar niciodată direcția. Iar eu aleg să continui ecoul, pentru că aici, acasă, cuvintele nu mor.

Ele doar urcă la steaua următoare. ✨

# data[].attributes.headline
87  Eminescu în inima familiei mele (Olei Dumitrița)

# data[].attributes.subject
87  Eminescu în inima familiei mele (Olei Dumitrița)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu este cel mai mare poet al nostru, vocea plină de frumusețe a literaturii române. Pentru poporul nostru, el nu este doar un poet, ci un simbol al iubirii pentru limba română şi al sentimentului de apartenenţă la neam. Cuvintele lui, pline de poezie, ne aduc aproape de natură, de oameni şi de valorile care ne definesc ca popor. Eminescu a scris despre dragoste, despre familie, despre frumuseţea lumii şi despre timpul care trece. Opera sa ne învață să iubim, să visăm şi să prețuim tradițiile și oamenii dragi.

Eminescu a zis: „Familia este acel loc unde inima găseşte linişte şi sufletul se simte acasă." Această idee se simte în multe dintre poeziile şi scrierile sale, unde vorbeşte despre iubire, grijă şi legături trainice între oameni. Lucrările lui sunt cunoscute nu doar la noi, ci și în întreaga lume și ar fi păcat ca poporul nostru să nu cunoască această comoară de cuvinte. Eu trăiesc într-o familie care îl cunoaşte şi îl apreciază pe Eminescu cu mult respect și demnitate. De la bunici am moştenit mai multe cărţi ale sale, pe care le prețuim şi le citim cu drag. În casa noastră, lectura cărților este mai importantă decât orele petrecute pe rețelele de socializare. Citim poeziile sale și discutăm despre ele, încercând să înţelegem mesajele frumoase pe care ni le transmit. Această tradiție ne aduce mai aproape unii de alţii şi ne face să ne simţim parte dintr-o familie care iubeşte cultura şi valorile literare. Prin scrierile lui, Eminescu ne arată cât de importantă este familia, cât de frumoasă este limba română şi cât de bogată este cultura noastră. Noi, tânăra generaţie, avem datoria să păstrăm această moştenire, să iubim lectura şi să transmitem mai departe aceste cărți și cunoştinţe. Fiecare poezie citită, fiecare vers rostit sau povestit mai departe păstrează vie memoria acestui mare poet.

De aceea, este foarte important ca noi să nu lăsăm această comoară să se piardă. Trebuie să ne amintim mereu de Eminescu şi să învăţăm să iubim literatura şi valorile familiei, aşa cum ne-a învăţat el. Prin citirea cărților lui, prin povestirea lor celor din jur şi prin respectul pentru limba noastră, îi păstrăm vie amintirea şi contribuim la menținerea culturii noastre. Familia mea va contínua să citească și să povestească despre Eminescu, iar eu, ca tânără generație, vreau să transmit mai departe aceste frumoase cărți și gânduri. Astfel, viitoarele generații vor putea descoperi frumuseţea limbii române, magia poeziilor şi mesajele care ne fac să ne simțim mândri că suntem români. Eminescu rămâne veşnic prezent în familia noastră, în inimile noastre şi în cuvintele noastre.

# data[].attributes.headline
86  Eminescu în inima familiei mele (Găleanu Marina)

# data[].attributes.subject
86  Eminescu în inima familiei mele (Găleanu Marina)

# data[].attributes.body
În casa mea, Eminescu nu este un nume, ci o entitate luminoasă, o fantă cosmică unde sufletul meu de fată își ascute auzul ca să descifreze pulsația universului. El respiră în aerul camerei ca un seraf suspendat, cu aripi translucid-violete, lăsând în urmă o dâră de aur pulverizat ce se așază pe părul meu ca o coroană de gânduri stelare. Îl simt adesea cum îmi atinge tâmpla cu o mână de lumină rece, trimițându-mi în sânge un val de claritate tulburătoare.

Pentru bunica, Eminescu era o sferă oraculară, o taină pe care o ținea la piept ca pe o relicvă de primăvară înghețată. În palmele ei aspre, cartea lui se preschimba într-un altar miniatural, unde fiecare vers ardea ca o scânteie de metafizică pură. Când citea, bătrâna mea se transforma într-o preoteasă a tăcerii, iar eu, fetiță fiind, simțeam cum aerul își schimbă densitatea, devenind o catifea solemnă pe care se așterneau ecourile unei lumi paralele.Tatăl îl purta în privire ca pe un asteroid de gravitate emoțională, un nod de lumină îngropat adânc în cavitatea pieptului. Iar eu, privind, aveam impresia că Eminescu era un magnet al destinelor, o vibrație ce-l reconfigura într-un personaj sculptat de însăși materia gândului. Când rostea un vers, vocea lui devenea o coloană de sunet întunecat, iar eu simțeam în stomac o fâlfâire de aripi ca de pasăre cosmică trezită din hibernare.

Eu însămi îl simt altfel, cu o intensitate colțuroasă. Eminescu devine în mine un abur incandescent, o albie de imagini care se revarsă peste pielea sufletului meu cu o delicatețe electrizantă. Când îl citesc, în interiorul meu se deschide o cameră de cristal, unde dorul se frânge în cioburi fosforescente. Fiecare cuvânt îmi devine un ornament interstelar, prins între coaste, tremurând ca o rugăciune nerostită. Îl port în mine ca pe o insignă de lumină astrală, o amuletă ascunsă în locul acela secret unde se adună toate emoțiile care nu pot fi numite.Când „Luceafărul” răsună în casă, pereții se transformă într-o celulă siderală, translucidă, din care se ridică fum albastru. Versurile se încolăcesc în jurul meu ca niște serpentine de infinit, atingându-mi gleznele cu frigul unei frumuseți imposibile. „Sara pe deal” intră în mine ca o ploaie de catifea aurită, iar trupul meu devine o harfă sensibilă la vibrațiile ascunse ale lumii. Iar „Mai am un singur dor” mă lovește ca un clopot de argint stins, făcându-mi inima să bată în ritmul unei nostalgii ancestrale.Noaptea, Eminescu se transformă într-un arc serafic, un curcubeu de umbre, un colos invizibil care se mișcă între mine și fereastră. Îmi simt brațele grele de tăcere, ca și cum poetul ar așeza asupra mea un val ceremonial, menit să mă învețe cum să ating absolutul cu vârful degetelor. Atunci, în casa mea, totul devine un singur organism: eu, bunica, tatăl, și spiritul lui Eminescu, împletindu-se într-o spirală luminoasă, o liturghie a dorului și a cunoașterii.

Și astfel, în familia mea, Eminescu nu este o prezență, ci o stihie: un oracol de lumină, un sigiliu de mister, o vibrație ce ne leagă de o genealogie a infinitului. În mine, în noi, el rămâne un continent de aur spiritual, care nu încetează să ardă.

# data[].attributes.headline
85  Eminescu-testamentul literal al familiei mele (Cereș Biatricia)

# data[].attributes.subject
85  Eminescu-testamentul literal al familiei mele (Cereș Biatricia)

# data[].attributes.body
În familia mea, numele lui Mihai Eminescu nu este doar un capitol din manualul de limba și literatura română, ci o prezență vie, păstrată cu grijă într-o carte veche, cu pagini pecetluite de timp: „Viața lui Mihai Eminescu" de George Călinescu. Această carte  a trecut prin mâinile bunicilor, ale părinților și, în cele din urmă, a ajuns în biblioteca mea, devenind o punte ce  unește trecutul cu prezentul. Pentru familia mea, Eminescu nu este doar un poet național, ci simbol al culturii româneşti, al sensibilităţii şi al legăturii dintre generații.

Prima oară când am deschis cartea, a fost din dorința de a afla ce ascund filele ei de ocupă un loc aparte pe un raft din casă. Pe măsură ce îi răsfoiam paginile, am avut senzația că deschid o capsulă a timpului. Fiecare suflet lăsase un semn: o idee subliniată, un colț îndoiat, un gând scris cu creion. Ea devenise, fără să bănuim, jurnalul emoțiilor trecute prin familia mea.

Bunica a descoperit cartea într-o perioadă în care studiile nu erau o prioritate, pentru că familia era ocupată cu munca fizică. Totuşi, seara, la lumina palidă a lămpii, îşi făcea mereu timp pentru lectură. Îmi spunea adesea că, prin versurile lui Eminescu, simţea cum sufletul i se odihneşte. Poemele îi deschideau o lume în care nu putea păşi oricând, dar pe care o purta mereu în suflet.

Pe lângă toate semnele, desenele, comentariile lăsate în carte, mama s-a remarcat. M-am gândit la aceasta când, în carte, am găsit o floare uscată, presată cu grijă de ea, ca un semn al momentului în care lectura i-a atins sufletul. Ea obişnuia să păstreze astfel de mici ,,amintiri vegetale" în cărțile care au însemnat mult pentru ea, care i-au atins sufletul. Mi-a spus mereu că Eminescu trebuie simțit, nu doar citit.

Descoperind cartea, m-am apropiat nu doar de Eminescu, ci şi de stilul unic al lui George Călinescu. Criticul îl descrie pe poet cu o sensibilitate rară, ca pe „un suflet delicat, purtat prin lume între visare şi melancolie". Copilăria lui Eminescu apare în pagini ca o lume a jocurilor curate, a privirilor adânci şi a primei chemări către absolut. Îl descopăr pe poet nu doar ca o figură monumentală din manuale, ci ca pe un om purtat de idealuri, frământări şi doruri nesfârşite.

Atâtea drumuri prin ramurile familiei, a parcurs cartea până a ajuns acum pe raftul bibliotecii mele, continuându-şi povestea. Pentru mine, ea nu este doar o biografie, ci un simbol al continuității. Când o deschid, mă simt ca și cum aş sta la masa timpului, alături de cei care au citit-o, fiecare cu propriile gânduri despre Eminescu, poetul al cărui destin a impresionat generații întregi, dar şi o istorie personală, care este transmisă prin gesturi simple: a păstra o carte, a o prețui, a o da mai departe, a o venera.

Vor zbura ani dar, cartea își va continua drumul purtând cugetările mele care vor rămâne  moștenire. Va lega ramurile neamului peste timp și va crea o punte între  generații. Pentru sufletul meu, Luceafărul poeziei româneşti înseamnă tradiție, cultură, sensibilitate şi, mai ales, sentimental de mândrie că aparțin unei familii care respectă cu adevărat valoarea cuvântului scris. Cât timp versurile lui vor fi rostite în casa mea, Eminescu va continua să trăiască nu doar în carți, ci și în oameni.

# data[].attributes.headline
84  Eminescu, intre nemurire si amintire (Certan Lia)

# data[].attributes.subject
84  Eminescu, intre nemurire si amintire (Certan Lia)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu este o enigma fascinanta a literaturii romanesti, reprezentand cultura si frumusetea poporului, dar si fiind o parte solemna din viata de zi cu zi a oamenilor din toate teritoriile romanesti. Din acest motiv este numit “Luceafarul poeziei romanesti”, supranume provenit din faimoasa poezie “Luceafarul” din propria bibliografie, ce scoate in evidenta eternitatea operelor sale, astfel comparand-o cu corpul celest nemuritor.

Familia mea este strans legata cu arta eminesciana, in special bunicul meu care este un iubitor enorm al literaturii universale si al lucrarilor poetice create de legendarul scriitor. Bunicul meu adora sa recite poezii din cand in cand, iar una pe care o rosteste destul de des este “Pe langa plopii fara sot” de Eminescu. Ii placea sa o recite cand conversatiile se stingeau, doar ca sa nu permita linistii sa ia control asupra noastra, si intotdeauna isi indeplinea scopul. Era ceva amuzant si nostim cand eram mai mica, dar cu trecerea timpului s-a transformat intr-un mic obicei gingas, datorita intonatiei sale expresive si plina de admiratie fata de eul liric. Fara ca sa observ, “Pe laga plopii fara sot” a devenit o parte din imaginea mea in legatura cu bunicul meu. De fiecare data cand aud primele versuri fiind recitate sau rostite in orice context, primul lucru care imi apare in minte este expresia mandra a varstnicului cand scotea de dupa dinti primele cuvinte ale poeziei. Aceasta traditie minuscula mi-a trezit realizarea ca Mihai Eminescu nu este doar un nume intalnit de copii in manuale, ci un fenomen ce continua sa respire prin memoria oamenilor si cunoasterea poeziilor lui de catre acestia. Autorul are abilitatea de a patrunde in inimile noastre prin cele mai simple dar unice metode, cum ar fi studierea poeziilor sale in scoli ce pare a fi ceva obligatoriu si enervant in timpul real, insa devine o amintire dulce in momentul in care absolvim. Lucrarile eminesciene sunt imprimate in mintile oamenilor fara ca acestia sa realizeze, chiar daca nu prea au atras atentia la ele. Fiecare roan stie macar o strofa din “Ce te legeni”, iar Luceafarul este asociat cu poezia eminesciana in loc de adevarata stea.

Concluzionand cele mentionate mai sus, Mihai Eminescu nu este doar un simplu autor ce s-a nascut, a trait si a scris, iar apoi a murit. El este un mister etern ce continua sa traiasca, locuind in carti si asteptand sa fie vizitat de cititori, astfel fiind asemenea unui Zeu, mentionat in ziua de zi cu zi si studiat fara hotare.

# data[].attributes.attachment_caption
Participant:Dubălari Alexandrina elevă clasa Vll-a  IPGimnaziu Coșernița,ghidat de Maria Guțu bibliotecar,BPCoșernița.

# data[].attributes.headline
83  Cartea ce călătorește printre generații (Dubălari Alexandrina)

# data[].attributes.subject
83  Cartea ce călătorește printre generații (Dubălari Alexandrina)

# data[].attributes.body
În fiecare familie există lucruri care trec dintr-o generație în alta, purtând cu ele amintiri,emoții și povești.În familia mea,un asemenea dar este o carte de poezii de Mihai Eminescu,poetul sufletului românesc.Această carte a fost cumpărată cu ani în urmă deatusa mea,din librăria satului și a ajuns az în grija mea.Ea nu este doar o carte veche,ci o adevărată punte între generații,un simbol al legăturii dintre bunică matușă și mine. Pe vremea copilăriei mele,când eram la grădiniță,serile petrecute la bunica erau pline de liniște și farmec.Mătușa mea lua cartea lui Eminescu de pe raft și începea să citească.Stăteam nemișcată,ascultând cum versurile curgeau ca o poveste.Pe atunci nu înțelegeam totul,dar simțeam muzica cuvintelor.Cînd auzeam Lucrafărul sau,,Somnoroase păsărele",parcă visam cu ochii deschiși. Bunica asculta și cu drag.De fiecare dată ce termina mătușa de citit spunea cu un zâmbet cald:,,Eminescu e poetul inimii românești".Ea avea o poezie preferată, ,,Doina" pe care o recita adesea din memorie.În acele momente vocea ei tremura ușor,iar privirea se perdea undeva departe.Pentru bunica,,Doina" nu era doar o poezie,ci o rugăciune pentru pămîntul românesc,pentru oameni și pentru trecut. Anii au trecut,iar eu am crescut. Cartea a rămas mereu pe raftul din odaia bunicii,între alte volume vechi,alături de o Biblie învelită într-o pânză albă.Îmi plăcea să privesc acel colț al camerii,era un loc plin de liniște și respect,ca un mic altar al familiei.Într-o zi am luat cartea în mână și am început să citesc singura,,Lucrafărul".Pentru prima dată am înțeles sensurile profunde ale poeziei-dorul de absolut,iubirea imposibilă și frumusețea visului. De atunci Eminescu a devenit poetul meu preferat.Cu fiecare vers,descoperea ceva nou despre oameni,despre iubire și despre suflet.Cînd citeam ,,Doina" îmi aminteam de bunica și de dragostea ei pentru neam.Când recitam ,,Luceafărul vedeam în mine chipul mătușii pentru care îmi dischisese pentru proma oară această lume a poeziei.Cartea s-a transformat pentru mine un simbol al copilăriei,al dragostei și al continuității dintre generații. Astăzi cartea lui Eminescu se află la mine în bibliote mea.Are coperțile puțin tocite și paginile îngalbenite timp,dar valorează mai mult decât un obiect nou.De fiecare dată cînd o deschid,parcă o aud pe mătușa citind iar bunica murmurând,,Doina".E ca și cum trecutul ar prinde din nou viață,iar familia mea s-ar aduna în jurul aceleiași iubiri pentru poezie. ,,Cartea ce călătorește printre generații"nu este doar o carte de poezii,ci o moștenire a sufletului familiei mele.Ea a fost citită,iubită și păstrată cu grijă de trei femei din aceeași familie-bunica,mătușa și eu,nepoata.Lînga vechea Biblie de pe raft,cartea lui Eminescu pare să vegheze casa,aducând cu ea pacea,lumina și amintirea celor dragi. Prin această carte am învățat să iubesc poezia,să prețuiesc limba română și să simt că fiecare vers al lui Eminescu este o parte din noi.Ea va rămâne mereu o dovadâ că arta adevărată nu îmbătrânește,ci călătorește,cu aceeași putere,dintr-o inimă în alta,dintr-o generație în alta.

# data[].attributes.headline
81  Eminescu ,sufletul familiei (Lunga Gabriela)

# data[].attributes.subject
81  Eminescu ,sufletul familiei (Lunga Gabriela)

# data[].attributes.body
Pentru familia mea, Mihai Eminescu este o prezență care mă însoțește prin cuvinte și emoții care rămân aproape de noi.Încă de când eram mică, am simțit că versurile lui pot aduce liniște și înțelepciune. Bunica îmi recita adesea „Somnoroase păsărele”, iar vocea ei blândă transforma poezia într-o rugăciune de seară. Așa am învățat că Eminescu nu se citește doar, ci se trăiește.

În biblioteca noastră se află un volum vechi de poezii de Mihai Eminescu, păstrat cu grijă de mama mea. Cartea a aparținut străbunicului meu, profesor de limba română. Pe prima pagină e scris cu cerneală: „Pentru Vasile, 1975”. De fiecare dată când deschid acea carte, mirosul paginilor îngălbenite mă poartă înapoi în timp și îmi aduce aminte de poveștile bunicului despre cât de mult a iubit Eminescu limba română. Pentru el, poezia era o formă de a păstra sufletul curat și sensibilitatea pentru frumos.

Bunicul mi-a vorbit adesea despre poezia „La mormântul lui Aron Pumnul”, scrisă de Eminescu la Cernăuți, locul copilăriei poetului. Fiind și el originar din Cernăuți, mi-a arătat casa unde Eminescu a fost elev și student, povestindu-mi cu mândrie despre acele vremuri. Astfel am simțit că legătura noastră cu Eminescu nu este doar prin cuvinte, ci și prin rădăcini comune.

Fiecare membru al familiei noastre are o legătură personală cu poetul. Mama citește „Floare albastră” și spune că în acele versuri se regăsește feminitatea simplă, dar puternică. Tata preferă „Ce te legeni…”, pe care îl recită cu emoție în fiecare an, pe 15 ianuarie, când mergem la bustul lui Eminescu din centrul orașului Rezina. Acolo, lângă flori și lumânări, simțim împreună că păstrarea culturii și respectul pentru cuvânt sunt esențiale. Eu aleg mereu „Lacul”, pentru liniștea și misterul pe care îl simt în fiecare vers.

Eminescu a lăsat o moștenire care ne unește și ne învață să privim lumea cu atenție și sensibilitate. Poeziile lui ne-au făcut să observăm frumusețea detaliilor mici, să iubim natura și să reflectăm asupra sensului vieții. Când privesc apusul peste Nistru, îmi amintesc de versurile lui și de felul în care știa să lege armonia lumii exterioare de trăirile interioare ale omului. Opera lui nu este doar artă, ci și o lecție despre bunătate, sinceritate și respect față de sine.

Pentru familia mea, Eminescu înseamnă continuitate, tradiție și iubire de frumos. Prin poeziile lui, am învățat să simțim românește, să prețuim limba în care gândim ,visăm și să păstrăm vie memoria generațiilor trecute. Cartea veche din biblioteca noastră este simbolul acestei legături. Când o deschid, simt că părinții, bunicii și străbunicii mei sunt alături de mine, fiecare purtând o parte din dragostea pentru Eminescu. El nu este doar un poet al trecutului, ci o prezență vie care ne inspiră mereu. Eminescu este dovada că frumusețea nu dispare niciodată atunci când este purtată în inimă.

# data[].attributes.headline
80  Lumina poeziei eminesciene (Jomiru Marius)

# data[].attributes.subject
80  Lumina poeziei eminesciene (Jomiru Marius)

# data[].attributes.body
Lumina poeziei eminesciene

Eminescu – un nume sfânt, ce s-a strecurat în familia noastră în taină,  un Luceafăr ce ne luminează sufletul cu versurile sale. Încă din copilărie, am simțit că versurile lui fac parte din viața noastră, că ele se împletesc cu amintirile dragi și cu legătura dintre generații.
Îmi amintesc cu emoție zilele de vară când plecam la bunica, într-un sat liniștit, unde timpul părea că se oprește pentru a asculta freamătul frunzelor. Acolo, în casa cu miros de busuioc și mere coapte, am făcut  cunoștință cu versurile lui Mihai Eminescu. Seara, după rugăciune, bunica ne strângea în jurul ei și ne spunea că a  auzit  de la învățătorul ei, despre un om mare, unic, cu un dar divin de a scrie și de a spune lucrurilor pe nume, era un geniu, trimis de Dumnezeu pe pământ pentru a transmite frumosul  prin cuvinte. Bunica îmi spunea că nu a văzut niciodată o carte scrisă de Mihai Eminescu, dar i-a ascultat poezia și a purtat-o în suflet, într-un loc tainic al inimii, căci, zicea ea: „Eminescu este o taină și un miracol al neamului nostru”.  Apoi începea, cu glas blând și duios  să recite „Somnoroase păsărele” sau „Revedere”, și peste casa bunicii, a satului nostru, a neamului întreg -venea Eminescu să ne asculte, să se ascundă în suflețelul nostru,  pentru a-l păstra veșnic viu. Astfel am memorizat primele poezii, iar când le rosteam, simțeam că în jurul nostru se așterne o liniște aparte, ca și cum natura însăși ar asculta.
La ziua de naștere a bunicii, am rugat-o pe mama să cumpere o carte scrisă de Mihai Eminescu, i-am dăruit-o bunicii și ea a lăcrimat, a răsfoit-o și a zis că nu a primit niciodată un dar mai valoros. A așezat-o lângă icoană și seara  citeam poezia lui Mihai Eminescu și bunica o asculta, și se minuna de puterea cuvântului. Când am început să învăț la școală poezii scrise de Mihai Eminescu, în primul rând le recitam bunicii, ea le memoriza și se bucura ca un copil.
În familia mea, a-l citi pe Eminescu a devenit o tradiție. În zilele mari , în serile de iarnă — cântăm  și recitim câteva dintre poeziile sale. Fiecare dintre noi are câte una preferată: mama cântă „Seara pe deal”, tata citește „Scrisoarea III”, iar eu, „Crăiasa din povești”. Prin aceste momente, simțim că ne unim nu doar între noi, ci și cu trecutul, cu toți cei care au simțit poezia eminesciană.
Acum avem o bibliotecă bogată cu cărțile lui Eminescu, cărți citite și recitite de fiecare dintre noi. Fiecare volum poartă urmele celor care l-au citit. Când deschid o carte de Eminescu, simt că stau din nou lângă bunica, lângă icoană, și că timpul se întoarce într-o clipă de lumină în identitate și dragoste de limba română. Versurile lui ne-au învățat să iubim cuvintele, natura, patria și frumusețea sufletului omenesc.
Creația lui Mihai  Eminescu trăiește în familia mea — în amintiri, în cărți, în vocea bunicii și în sufletul nostru. El este puntea care leagă trecutul de prezent, făcând ca fiecare vers să devină o parte din noi.

Jomiru Marius, elev în clasa a IX-a, IP Gimnaziul Trebujeni, satul Trebujeni,
raionul Orhei.

# data[].attributes.headline
79  Sub aripa astrului ceresc (Țvigun Dumitrița) 

# data[].attributes.subject
79  Sub aripa astrului ceresc (Țvigun Dumitrița) 

# data[].attributes.body
MOTTO: „Citește! Citind mereu, creierul tău va deveni un laborator de idei și imagini, din care vei întocmi înțelesul și filosofia vieții.”

(M. Eminescu)

Simbol al geniului și sensibilității, supranumit și „Luceafărul poeziei românești”, Mihai Eminescu este cel mai mare poet al limbii și literaturii române. Eminescu nu e un nume într-un manual de limba română sau o faimă, ci o prezență vie în viața fiecărui cetățean român, ce ne-a însoțit pas cu pas, aducându-ne mai aproape de sufletul neamului românesc. În familia mea, versurile sale sunt un loc de refugiu din lumea ostilă și monotonă, o sursă de inspirație necontenită și legătura dintre om și suflet.

O prezență importantă a sa în familie o are cartea de poezii veche ”Опере алесе” Волумул 1, Михаил Еминеску, dar păstrată cu sfințenie din generații în generații. Unii oameni s-ar întreba: „De ce să o păstrați, dacă e veche deja?”, însă eu cred că întrebarea corectă e de fapt: „De ce să nu o păstrăm și să o trasmitem generațiilor următoare, drept moștenire?”. Cartea dată, nu e doar un obiect simplu, ce stă pe raft pentru a prinde praf, ci e o comoară, un adevărat martor al tradiției și al sensibilității literare. În timp ce unii preferă cărți noi despre crime, ficțiune, romantism sau aventuri, eu aleg să mă scufund în acele pagini îngălbenite de timp și coperta ușor uzată de presiunea vremii. De ce? Cred, că răspunsul e simplu; pentru că sub acea copertă pierdută între culori vagi se ascund versuri tainice, pline de frumusețe și înțeles. Bunica, cea de la care am moștenit cartea și, totodată, cea care a cultivat această tradiție în familia noastră, ne citea mereu câte o poezie din carte. Încă și acum îmi aduc aminte, că la vârsta de 8 ani deja știam 4 strofe din poemul „Luceafărul” și întreaga poezie „Somnoroase păsărele”, pe care bunica deseori obișnuia să o citească înainte de culcare. Aceste lecturi necontenite ne-a apropiat unul de celălalt, cartea lui Eminescu devenind astfel un simbol al reuniunii și legăturii armonioase dintre generații.

Influența și opera eminesciană e prezentă și dincolo de recitaluri, lecturi și amintiri, îmbinându-se perfect cu peisajul local al orașului Rezina. Un loc de-a dreptul pătrunzător și magic, ce îmbină trecutul și prezentul e Biblioteca Publică „Mihai Eminescu”, în care cărțile prind aripi absolute, iar cititorii devin felinarele nestinse. Vizitele noastre acolo sunt un prilej de relaxare și descoperire: plimbări printre rafturile pline de cărți, cu ideea de a înțelege gândurile poetului dincolo de poezie. Bustul din bronz al lui Eminescu, aflat în apropierea bibliotecii, adaugă o notă de sensibilitate și onoare față de cel mai excepțional poet pe care l-a avut vreodată R. Moldova. Deși, pentru unii poate părea un loc banal, pentru noi el reprezintă un reper, o prezență tăcută care ne amintește despre idealuri absolute și infinituri mărețe. Pentru mine personal, acest loc reprezintă puntea dintre două epoci atât de asemănătoare, dar totuși diferite, puntea în care povestea „Făt-Frumos din lacrimă” și nuvela „Sărmanul Dionis” prind viață.

Opera Eminesciană ne inspiră să iubim frumosul, să ne cultivăm adevărul în suflete și să apreciem cultura ca valoare esențială a neamului. Pentru familia mea, Mihai Eminescu e o sursă de inspirație, creație și noblețe, ce ne reamintește că suntem români, că prețuim geniul absolutului și al infinitului în această lume monotonă.

# data[].attributes.headline
78  Eminescu în familia mea (Butnari Mădălina) 

# data[].attributes.subject
78  Eminescu în familia mea (Butnari Mădălina) 

# data[].attributes.body
Eminescu, poetul neamului meu . Este și va rămâne întotdeauna simbolul patriotismului în casa noastră. Există un loc special, plin de lumină și iubire, numit biblioteca. Acolo sunt mai multe cărți: unele interesante, care te lasă cu o impresie nemaipomenit de frumoasă, altele mai puțin interesante, care stau prăfuite într-un colț. Dar acolo, în mijlocul bibliotecii, și cum se spune la noi în familie, în inima cunoștințelor, se află ea: cartea numită „Poezie”. Este atât de importantă pentru că o avem de la bunicul nostru. El a cumpărat-o când era el însuși elev și a rămas fascinat de ea. A fost dăruită din tată în fiu, până am ajuns să o citesc și eu.

Și uite-mă ,ținând în mână această carte veche, dar plină de emoții, de o culoare albastră care parcă mai pare vie, cu decorațiuni aurii bogate, floral și cu doi îngerași în partea superioară a copertei, mă simt fericită. Când deschid prima pagină, îmi apare în fața ochilor chipul poetului Mihai Eminescu, imprimat în alb-negru. Lângă el, literele vechi și elegante ale tirului ,, Poezii” îmi dau impresia că intru într-o lume plină de profunzime și liniște. Încep să citesc și simt cum fiecare cuvânt începe să strălucească. Poeziile lui nu sunt doar rânduri pe hârtie, ele sunt ca ni uși către gândurile și sentimentele unui om care a iubit cât de poate de profund natura , oameni și țara sa. Fiecare strofă mă face să simt emoții diferite : bucurie, melancolie și uimire și admirație.

Mă uit la paginile îngălbenite, la hârtie ușor aspră sub degetele mele și simt mirosul cărții vechi , un miros care parcă poartă în el amintirile bunicului meu . Îmi amintesc cum îmi povestea despre Eminescu , cum citea versurile cu vocea lui blândă și cum îmi explica frumusețea cuvintelor . Acum ,ținând această carte în mâini, simt că le văd pe bunicul meu și că pășesc pe urmele lui ,continuând să descoperi emoția pe care ați simțit- o el . Este ca și cum această carte denumită și comoara casei noastre care face legătura între generații ,un dar care leagă trecutul de prezent . Pe măsură ce citesc mai departe, descopăr teme care mă fac să reflectez. Natura, iubirea ,dorul de țară, trecerea timpului- toate acestea sunt pictate cu atenție și o delicatețe remarcabilă. Unele poezii mă fac să închid ochii și să mă pierd în imagini : codrii întunecați ,lacurile linie ,păsările care zboară libere etc. Alteori , versurile mă fac să simt un dor profund , un dor care nu poate fi redat prin cuvinte.

Este fascinat să văd cum Eminescu a reușit să transforme cuvintele simple în adevărate comori ale literaturii. Cuvintele lui au puterea de a te face să simți totul mai intens și de a privi viața cu mai mult atenție și admirație. Mă simt mândră că este poetul neamului meu și că în casa noastră există un loc special , o semnificație însemnată unde putem să-l păstrăm viu în inimile noastre. Această carte nu este doar o colecție de poezii ,ci un simbol al iubirii pentru literatură ,un simbol al familiei noastre și al valorilor pe care le transmitem mai departe.

Când închid cartea pentru o clipă, simt liniște adâncă și o bucurie care nu se compară cu nimic altceva. Este ca și cum aș fi călătorit prin vremuri trecute , am înțeles gândurille unui poet . Știu că această plăcută experiență va rămâne cu mine pentru totdeauna, la fel cum cartea bunicului meu a rămas în familia noastră, dăruită din tată în fiu ,păstrând vie amintirea și emoția fiecărei lecturi.

# data[].attributes.headline
77  Eminescu - Busola Vie de Acasă (Chiochiu Evelina)

# data[].attributes.subject
77  Eminescu - Busola Vie de Acasă (Chiochiu Evelina)

# data[].attributes.body
Pentru familia mea, Mihai Eminescu nu este un capitol închis al literaturii, ci mentorul care a desenat harta lumii noastre interioare.El ne-a lăsat nu doar poezii, ci o Busolă Vie care ne permite sa navigăm prin confuzia secolului XXI și să găsim mereu „acasă” - nu o locație, ci o stare a sufletului.

Această busolă funcționează pe un principiu simplu: Măsurarea Liniștii. Într-o epocă în care suntem asaltați de zgomotul obiectelor digitale,părinții mei au organizat o activitate inspirată din „Sara pe deal”: în fiecare sâmbătă seară, o oră dedicată exclusiv tăcerii si lecturii, fără ecrane.Atunci versurile lui Eminescu - „Turmele-l urc, stele le scapără-n cale, Apele plâng” - devin un model de armonie.Ele ne șoptesc că valoarea supremă nu este viteza de a ajunge undeva, ci dorința de a ne opri.
Efectul său cel mai puternic se vede în modul în care gestionăm distanța.În contextul emigrării sau al călătoriilor,Eminescu este firul invizibil care leagă membrii familiei,indiferent de meridian. De câte ori un membru al familiei pleacă îi oferim o transcriere a versurilor din „Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie”. Aceste versuri nu sunt doar dovada de patriotism; ele sunt coordonatele geografice si emotionale ale sufletului nostru. Ele garantează că, oriunde ne-am afla rădăcina noastră culturală rămâne neclintită. În esență, Busola Vie ne ghideaza pe o singură cale: autenticitate. Acesta reliefează că dorul nu este o slăbuciune, ci un semnal GPS, care ne reamintește de unde am pornit si cine suntem cu adevărat. Suntem o familie unde dorul de casă, dorul de neam vibrează permanent. Astfel, cartea lui Mihai Eminescu nu stă pe raft, ea ne îndrumă. Este Busola Vie care ne ajută să navigăm prin ceața lumii moderne, asigurându-ne că inima noastră va găsi mereu Acasă - acolo unde sunetul codrului si al versurilor nu vor înceta niciodată să existe.Te iubesc poete, pentru că în timp, pentru mine si familia ne-ai devenit călăuza vieții, ne ferești de rătăcire în întuneric.

# data[].attributes.headline
76  Eminescu – pod între generații (Plămădeală Angela)

# data[].attributes.subject
76  Eminescu – pod între generații (Plămădeală Angela)

# data[].attributes.body
Eminescu – pod între generații

Mihai Eminescu este nu doar poetul național al literaturii României, dar și unul dintre cei mai importanți scriitori ai literaturii române și europene. Operele sale, pline de frumusețe și sensibilitate, au marcat generații întregi și au ajuns să facă parte din viața mea și a familiei mele. Poeziile lui ne învață despre natură, iubire, respect față de tradiții și importanța cunoașterii – valori pe care familia mea le prețuiește și le transmite mai departe.

În casa noastră, Mihai Eminescu este mereu prezent. Noi, toți, iubim poeziile sale, dar mai ales mama mea. Mama obișnuiește să ne citească poeziile sale cu diferite intonații, în funcție de fiecare poezie; ea ne redă frumusețea limbii române și ne ajută să simțim farmecul lor. Odată, când mama ne-a citit poezia „Sara pe deal”, în mintea mea a apărut o imagine: o seară liniștită, eu și mama stând pe o bancă, în curtea casei noastre țărănești, la bunicii mei, recitind poeziile lui Eminescu. Vântul bate lin, iar frunza copacilor se leagănă ușor, ca și cum ar cânta o melodie tăcută. În acest moment, simt că poezia lui Eminescu prinde viață chiar în curtea casei noastre. Singurul Eminescu stătea la spatele nostru și ne privea. Operele lui Eminescu ne învață să fim atenți la frumusețea lumii și să avem respect pentru trecut.

În familia mea, aceste valori sunt cultivate de la bunici până la nepoți. Mihai Eminescu nu este doar un poet din cărți; el este prezent în inima familiei mele și în fiecare discuție despre cultură, literatură sau frumusețea naturii. Datorită lui, valorile culturale se transmit de la o generație la alta. Astfel, opera lui Eminescu ocupă un loc important în istoria familiei mele și rămâne o inspirație pentru noi toți.

În opinia mea, Eminescu ne învață și să visăm totodată. Când citesc operele sale, parcă văd păduri, stele, flori, copaci și lucruri frumoase pe care, în viața de zi cu zi, nu le observ. Astfel, Mihai Eminescu rămâne o sursă de inspirație și păstrează vii valorile culturale în familia mea.

# data[].attributes.attachment_link.title
Eseu M.Eminescu   în familia mea, Plămădeală Angela

# data[].attributes.attachment_caption
Dedova Bogdana, orașul Bălți, Gimnazuil nr. 9(rus), clasa a VIII-a, 069366401, bogdanadedova200@gmail.com.

# data[].attributes.headline
75  Lumina poeziei lui Eminescu în familia mea (Dedova Bogdana)

# data[].attributes.subject
75  Lumina poeziei lui Eminescu în familia mea (Dedova Bogdana)

# data[].attributes.body
„Oameni talentați sunt mulți, dar valoroși mai puțini…, spune poeta Lidia Grosu… Eminescu este valorosul și talentatul cu a sa lume de geniu atotcuprinzătoare… Cu certitudine,  Timpul este cel mai înțelept, incoruptibil și neîndurător de exigent. El face adevărata selecție a valorilor, iar evenimentele ce se perindă an de an atestă valoarea incontestabilă a operei eminesciene și a spiritului universal – Eminescu.”

Lumina poeziei eminesciene are puterea de a lumina , nu doar paginile unei cărți , ci și inimile celor  care o păstrează cu grijă și sfințenie de-a lungul anilor și generațiilor. În familia noastră, o astfel de comoară este cartea lui Mihai Eminescu „Luceafărul” . Această capodoperă ocupă un loc aparte în biblioteca noastră familială și reprezintă simbolul dragostei pentru literatură , lectură , pentru frumusețea cuvântului și pentru patrimoniul cultural,  transmis de la cei mai în vârstă la cei mai tineri. Pentru membrii familiei , această carte nu este o oarecare colecție de poezii, ea ne amintește de valori eterne și unește generațiile neamului.

Toată creația eminesciană este pătrunsă de farmec și mister, de dor și visare, de iubire și durere, dar poemul „Luceafărul” reprezintă  apogeul creației marelui poet român. Această operă literară mă impresionează prin profunzimea și complexitatea sa. Am recitit această carte de mai multe ori  și de fiecare dată descoper frumusețea și muzicalitatea versului, originitatea sensului  și farmecul cuvântului. Eminescu , ca nimeni altul a reușit să împletească mitul și realitatea,  pământul și cerul,  dragostea și dezamăgirea. Pentru familia mea , această carte a devenit o sursă de inspirație și de reflecție  asupra sentimentelor umane, asupra setei de frumos și a tendinței către imposibil. Ea ne învață că adevărata frumusețe și iubire  cer răbdare , curaj , echilibru și putere interioară.  Prin muzicalitatea versurilor și tensiunea dintre dorință și destin , Eminescu ne apropie de frumusețea lumii și de cele mai profunde emoții de dragoste. Când citesc  această capodoperă simt cum fiecare  cuvânt răsună în suflet , imi dă curaj să mă simt acea „ prea frumoasă fată”  din povești, să visez, să iubesc și să caut imposibilul cu mai mult curaj și îndrăzneală.

„Grigore Vieru spunea :„ Există un duh al casei – Cartea”.  Pentru familia noastră cartea „Luceafărul”  este acel duh care ne călăuzește în viață. Ea ne învață să prețuim clipele simple , să iubim frumosul și să simțim versurile cu inima. Această carte este comoara noastră neprețuită , un legământ între generații , un far care nu se stinge niciodată.

În concluzie , M. Eminescu este cel mai iubit poet national  în familia mea . El va trăi în sufletele noastre atâta timp cât oamenii îi vor studia, valorifica și elogia opera. Geniul literaturii române, Minai Eminescu , este și va fi  lumina minții a multor generații prin nemurirea operei sale.

# data[].attributes.attachment_caption
Tatiana Petic, orașul Bălți, Gimnaziul nr. 9(rus),  clasa a VII-a, 078452025, petictanea@gmail.com.

# data[].attributes.headline
74  Eminescu în familia mea (Petic Tatiana )

# data[].attributes.subject
74  Eminescu în familia mea (Petic Tatiana )

# data[].attributes.body
,,O literătură trainică, în stare să nu placă nouă și să fie originală pentru alții, nu se poate întemeia decât prin graiul viu al poporului, pe tradițiile, obiceiurile și istoria lui, pe geniul lui", spunea marele poet național, Mihai Eminescu.

Relația mea cu Eminescu n-a început dintr un manual, ci dintr-un moment tăcut, în care am deschis pentru prima dată o carte a lui și am simțit că în paginile acelea respiră ceva viu. Pentru mine, Eminescu nu este doar un poet, ci o prezență interioară, o voce care îmi atinge gândurile mereu, când lumea devine prea zgomotoasă.În familia noastră, Mihai Eminescu este ca o stea călăuzitoare,ce ne încălzește sufletul cu versuri blânde, calde, strălucitoare. Atunci când îi citesc versurile, am senzația că cineva pune în cuvinte exact ceea ce eu nu pot rosti. Este ciudat și frumos în același timp: uneori simt că el mă înțelege mai bine decât reușesc eu să mă înțeleg. Poezia lui îmi dă liniște, dar și neliniște; îmi aduce lumină, dar și întrebări,  mă face să mă simt mică, dar și infinit de mare. Iar în aceste emoții amestecate se află  adevărata  mea legătură cu poetul.

În familia mea, Eminescu este aproape o tradiție. Bunica mea îl rostește cu un respect aparte, așa cum rostești numele cuiva drag care nu mai este, dar pe care îl simți în fiecare respirație a casei. Mama mea îmi citea din el în serile când eram prea agitată ,, Somnoroase păsărele" și îmi amintesc perfect cum vocea ei transforma versurile într-o melodie ce părea să plutească prin cameră. Pentru tata,  Eminescu este dovadă că  limba română poate fi mai frumoasă decât orice altă limbă din lume. Fiecare membru al familiei mele îl simte altfel,dar un lucru ne unește:când deschidem o carte cu poeziile lui,casa se umple de o liniște specială,ca și cum timpul se oprește pentru câteva minute,doar ca să asculte împreună cu noi. Astfel,Eminescu nu este doar un autor - e un musafir tăcut al șerilor noastre,o prezență care se așează între noi și ne apropie unii de alții fără să spună nimic.

Ce simt eu când îi citesc operele? Mă copleșește  o frumusețe pe care nu o pot explica. Simt că fiecare cuvânt al lui atinge o parte din mine despre care nici nu știam că există. Versurile lui Eminescu mă fac să aud altfel vântul, să privesc altfel cerul, se înțeleg altfel iubirea și tristețea. Când citesc ,,Ce te legeni", ,,Fiind băiat păduri cutreieram" mă simt  prinsă de armonia și liniștea naturii, aud parcă un ecou al copilăriei, al liniștii care nu se mai întoarce niciodată în același fel. Iar familia mea,când recitim împreună câte un vers, simte exact același lucru: o emoție caldă, blândă, ca un fir subțire care ne  leagă de ceva mai mare decât noi.

În concluzie, Eminescu nu este doar un poet în viața noastră - este o parte din felul în care iubim, simțim, gândim,  trăim. Este vocea care ne amintește că sufletul are adâncimi pe care doar poezia sa le poate atinge și descoperi.

# data[].attributes.attachment_caption
Maria Pistrui, orașul Bălți, Gimnaziul nr.9 (rus), clasa a VII-a, 069227900, pistruimasa@gmail.com.

# data[].attributes.headline
73  Cu Eminescu în suflet și în gând (Pistrui Maria )

# data[].attributes.subject
73  Cu Eminescu în suflet și în gând (Pistrui Maria )

# data[].attributes.body
„Cine știe să iubească, cine știe să viseze și să asculte glasul tainic al naturii, acela îl va simți pe Eminescu în fiecare clipă. El nu este doar poetul unui neam, ci lumina care ne călăuzește pașii în lumea frumosului și a dorului nemărginit.”

Mihai Eminescu este steaua care luminează cerul literaturii române și izvorul nesfârșit al visării noastre. A fost poetul dorului, al iubirii, al infinitului și al întrebărilor care au atins marginile lumii. El a reușit să îmbine în versuri cerul cu pământul, taina cu lumina, visul cu lacrima.

Încă din primii ani  ai vieții mele, mama mi-a vorbit despre Eminescu. Seară de seară, îmi citea din cartea lui veche — o comoară moștenită de la bunica și străbunica mea, cu pagini îngălbenite, dar vii, pline de farmec și lumină. Mama îmi citea nu doar poeziile, ci și poveștile lui pentru copii, legendele și basmele pe care Eminescu le-a cules și le-a scris cu suflet de copil: „Făt-Frumos din lacrimă”, „Călin (file din poveste)”, fragmente din „Luceafărul” spuse ca o poveste a cerului, a iubirii și a unui dor nemărginit. Întreaga mea familie îl iubește  și îl  respectă mereu — bunica îl citea în șoaptă ca pe o rugăciune, tata îi recita versurile ca pe niște adevăruri sacre, iar mama îmi dăruia lumea lui ca pe un dar neprețuit al copilăriei mele. Așa am crescut: cu Eminescu aproape, ca un prieten nevăzut care mă învăța să simt frumosul.

Îmi amintesc o plimbare prin pădure, într-o zi liniștită de vară, alături de întreaga mea familie. Mergeam toți împreună pe potecă,  mama, tata, bunica și eu — iar frunzele foșneau ușor, ca o șoaptă veche a naturii. Lumina cobora printre crengi ca într-un vis cald, iar aerul părea încărcat de liniște și taină. Atunci, tata s-a oprit o clipă, a privit către vârful copacilor care se legănau domol și, cu glas blând, a rostit versuri din Eminescu, parcă desprinse chiar din inima codrului:

„Ce te legeni, codrule, /Fără ploaie, fără vânt,/ Cu crengile la pământ?”

Și parcă imediat pădurea a prins să răspundă, într-un murmur adânc și cald. În acea clipă simțeam cum sufletul poetului se contopește cu frunzele, cu lumina și cu adierea vântului.    Tata a continuat în șoaptă, iar versurile se împleteau cu liniștea dimineții:  „De ce nu m-aș legăna,/ Dacă trece vremea mea!”

Atunci am avut senzația că pădurea respiră odată cu noi, că fiecare copac trăiește povestea lui Eminescu și că noi suntem parte din ea. Codrul din fața noastră nu mai era doar o întindere de arbori, ci un prieten viu, plin de mireasmă, melancolie și lumină — un codru în care trăia sufletul poetului.

Orașul meu, Bălți, poartă o amprentă adâncă a numelui său. Aici se află monumente, busturi, liceu  și locuri care îi sunt dedicate, semne ale recunoștinței și dragostei noastre. Uneori mă plimb cu părinții pe străzile orașului, iar mama îmi vorbește cu emoție despre cât de important este să-l purtăm  mereu în gând și în inimă. Ea spune că, atâta timp cât îi citim versurile, cât îi rostim numele cu drag și îi simțim vibrația în suflet, Eminescu trăiește printre noi — nu ca o umbră a trecutului, ci ca o lumină a prezentului și viitorului.

În fiecare colț al Bălților simt ecoul  lui: în vântul blând al serilor, în foșnetul copacilor, în tăcerea parcurilor, în înțelepciunea liniștită a oamenilor. Versurile lui sunt pentru mine o adiere de dor, o rază caldă de lumină și o fărâmă de eternitate. Crescând cu Eminescu, am învățat că frumusețea nu trece niciodată, că iubirea nu se stinge și că visul nu moare — atâta timp cât cineva îl rostește, îl citește și îl poartă în suflet.

Și astfel, crescând cu versurile lui, învățând din lumina și taina lor, am înțeles că Eminescu nu este doar un poet al trecutului, ci o parte vie din sufletul nostru. Noi îl iubim, îl respectăm și îl purtăm cu noi în fiecare zi. Îl purtăm în vorbele noastre, în gândurile curate, în amintirile copilăriei, în serile când recitim o poezie sau în momentele când privim cerul și simțim ceva nedefinit, frumos și adânc. Eminescu trăiește în fiecare dintre noi, iar numele lui va străluci mereu în inima noastră — ca o stea care nu apune niciodată.

# data[].attributes.headline
72  Eminescu în familia mea (Cotovici Lavinia)

# data[].attributes.subject
72  Eminescu în familia mea (Cotovici Lavinia)

# data[].attributes.body
În cultura română există nume care strălucesc peste timp, însă niciunul nu luminează atât de puternic precum cel al lui Mihai Eminescu, considerat luceafărul poeziei românești. El este privit ca cea mai strălucitoare stea a literaturii române, un poet care și-a pus amprenta asupra culturii noastre prin talentul și sensibilitatea lui. Poeziile sale sunt pline de emoție și transmit frumusețea naturii, iubirea, dorul și gândurile oamenilor. Chiar dacă Eminescu a trecut prin multe greutăți în viață, nu a încetat niciodată să scrie. A lăsat în urmă o operă impresionantă, iar moștenirea sa arată că el rămâne un adevărat luceafăr care continuă să lumineze peste generații.

Familia mea este o familie mare și frumoasă, iar în casa noastră cărțile au ocupat mereu un loc important. Încă de când eram mică, am observat că printre volumele din bibliotecă, cărțile lui Mihai Eminescu sunt cele mai bine păstrate, unele chiar vechi, moștenite de la strămoșii noștri. Pentru noi, Eminescu nu este doar un poet despre care învățăm la școală, ci un nume pe care îl respectăm și îl iubim cu adevărat. Toți ai mei îl consideră pe Eminescu poetul neamului, cel care a reușit să surprindă în versuri sufletul poporului român. De aceea, în familia mea, poeziile lui sunt citite cu drag. Bunicii mei obișnuiau să deschidă seara un volum de poezii și să citească „Luceafărul”, „Revedere” sau „Sara pe deal”. De fiecare dată când ascultam, simțeam că intru într-o lume liniștită și frumoasă. Versurile lui ne aduc aproape de natură, de iubire și de gândurile adânci ale omului. Chiar dacă astăzi trăim într-o lume plină de telefoane, internet și rețele de socializare, noi preferăm în continuare să citim poeziile lui Eminescu dintr-o carte adevărată. Nimic nu se compară cu plăcerea de a răsfoi paginile unui volum și de a simți că fiecare cuvânt are valoare. De multe ori, atunci când primim cadou o carte de Eminescu, bucuria este mare, pentru că simțim că primim ceva care ne apropie de rădăcinile noastre. În casa noastră, Eminescu este un fel de „stea” care ne însoțește mereu. Ne amintește cât de frumoasă este limba română și cât de important este să ne cunoaștem cultura. De la o generație la alta, poeziile lui au fost păstrate cu grijă și citite cu respect, ceea ce arată cât de mult îl prețuiește familia mea.

În concluzie, Mihai Eminescu rămâne pentru familia mea nu doar un mare poet, ci o parte importantă din viața și educația noastră. Prin poeziile lui am învățat să iubim limba română, să apreciem frumusețea naturii și să fim mai sensibili. Deși a trăit o viață plină de greutăți, el a reușit să lase în urmă o operă care luminează și astăzi. Pentru noi, Eminescu este cu adevărat luceafărul culturii române și o prezență care nu se va stinge niciodată.

# data[].attributes.headline
70  Eminescu în familia mea (Rotari Alexandra) 

# data[].attributes.subject
70  Eminescu în familia mea (Rotari Alexandra) 

# data[].attributes.body
Fiind unul dintre cei mai spectaculoși poeți din lume, Mihai Eminescu lasă amprente strălucitoare până în ziua de azi, influențând gândirea, privirile asupra lumii și atârnarea față de comorile dăruite de către natură și viață în raport cu stările fiecăruia.

În familia mea, Eminescu adesea se regăsește nu doar printre temele de casă oferite de către profesorii de română sau poeziile din manualele școlare, ci și la nivel de admirație locală și portretizare a acestuia cu cele mai luminoase și calde culori umbrite de realitatea experiențelor deja trăite sau a celor închipuite. Încă de mică ascultam cum mama îmi citea versuri spectaculoase din ,, Somnoroase pasarele" înainte de somn, iar eu nici nu imi puteam inchipui ale cui sunt aceste lexeme atât de simple, dar pătrunzătoare până la suflet. Adesea poeziile sale citite din culegerile populare nu erau înțelese pentru mine, însă acest fapt imi trezea și mai mult dorința de a le descoperi cu o nouă suflare și sufletul deschis. Cu timpul eu am mai crescut, iar fratele meu a pășit pe treptele puțin sculptate de mine anterior. Tradiția de a lectura poezii faimoase ale "Luceafărului poeziei românești" nu l-a trecut ca o simplă adiere, ci a năvălit cu un interes magnific de a le redescoperi. Pantru întreaga noastră familie poetul, filozoful și gânditorul legendar transmite, prin intermediul creației sale, valori importante, cum ar fi dragostea față de natură, regăsită în "Sara pe deal", devotamentul față de patrie și tradiții naționale, regăsit în " Doina" , și în final, cea mai dificilă, filozofica dar și cea mai adorată temă a părinților mei, dificultatea și farmecul dragostei care merită a fi trăită orice nu s-ar întâmpla. Aceasta tema se găsește în multe poezii studiate cândva de mine și auzite în familia mea, cum ar fi faimosul poem "Luceafărul", poezia "Pe lângă plopii fără soț" și alte creații magnifice ale sale. Unul dintre momentele cruciale admirate de noi este faptul ca el s-a ocupat cu lucrul preferat, că nu a pășit cu fruntea plecată, ci a reușit să devină un adevarat simbol al cugetării, poeziei și creației la general recunoscut al nivel mondial. Fiind unul dintre cei mai vestiți creatori ai literaturii universale, Eminescu este un model perfect al unui geniu cu gândire diferită, dar atât de iubită de către toți și ramificată în cele mai diverse feluri. Această calitate a sa adie între pereții casei noastre ca o suflare veșnică, asemenea unei picături de magie și mister, care tinde a fi descoperit de către noi toți, o lumânare ce nu se va stinge niciodată.

Dacă ar întreba cineva despre simbioza perfectă a chibzuinței, duioșiei, dragostei și a filozofiei, cu siguranță familia mea ar oferi ca răspuns portretul simbolului culturii românești, a stelei ce luminează drumul nu doar a școlarilor, ci și a părinților cu micii săi prunci, faimosul și mult iubitul Mihai Eminescu.

# data[].attributes.headline
69  Eminescu în sufletul și tradițiile familiei mele (Moldovanu Evelina)

# data[].attributes.subject
69  Eminescu în sufletul și tradițiile familiei mele (Moldovanu Evelina)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu este poetul național al României și este foarte iubit de toți românii. El nu este cunoscut doar pentru poeziile sale, ci și pentru articolele, scrisorile și gândirea sa profundă. Eminescu a iubit foarte mult limba română, natura, oamenii și adevărul. Pentru poporul nostru, el este simbolul iubirii pentru țară, al frumosului în limbă și al valorilor morale.. Versurile, articolele și scrisorile lui Eminescu ne arată cât de frumoasă este cultura română și cât de important este să ne iubim țara.

În familia mea, Eminescu a avut întotdeauna un loc special. Bunicii mei îmi povesteau cum, în serile lungi de iarnă, citeau scrisorile și articolele lui Eminescu, discutând despre ideile și mesajele lur . Ei spuneau că aceste citiri nu erau doar pentru distracție, ci pentru a înțelege mai bine viața și a învăța să fim oameni buni. Părinții mei au continuat această tradiție și eu am crescut citind lucrările lui în familie. Un citat care mi-a plăcut foarte mult este: „Cine nu-și iubește patria, nu iubește nimic pe lume.” Pentru mine, acest citat înseamnă că respectul pentru țara noastră este foarte important. El ne arată că iubirea pentru patrie și pentru oameni este esențială și că doar astfel putem păstra valorile și tradițiile noastre vii. Eminescu în familia mea nu este doar despre citit, ci și despre transmiterea de valori. Prin scrierile lui, am învățat să iubim limba română, să respectăm tradițiile și să apreciem cultura noastră. Bunicii, părinții și eu am simțit mereu că citirea lucrărilor lui Eminescu ne unește și ne apropie mai mult, pentru că împărtășim emoții și idei frumoase. El ne arată că literatura nu este doar cuvinte, ci și un mod de a înțelege viața și oamenii din jurul nostru. Cărțile și scrisorile lui ne învață să fim corecți, respectuoși și să ne iubim aproapele.

Când voi avea copii, vreau să păstrez această tradiție frumoasă. Voi citi împreună cu ei scrierile lui Eminescu și le voi explica semnificația fiecărui citat sau mesaj. La rândul lor, copiii mei vor păstra această tradiție și vor citi Eminescu, așa cum am făcut și eu. În acest fel, valorile lui Eminescu vor rămâne mereu vii în familia noastră. Mihai Eminescu nu este doar poetul nostru național, ci și o parte din viața familiei mele. Prin citirea lucrărilor lui, învățăm să iubim cultura și să păstrăm tradițiile românești. Prezența lui în familie ne ajută să fim uniți și să apreciem valorile morale și culturale.

# data[].attributes.attachment_caption
Elena Lîsenco, I.P.L.T. Alexandr Pușkin, clasa a X-a "C"

# data[].attributes.headline
68  Eminescu, musafirul tăcut al casei noastre (Lîsenco Elena )

# data[].attributes.subject
68  Eminescu, musafirul tăcut al casei noastre (Lîsenco Elena )

# data[].attributes.body
Întunericul nopții se lasă peste casa noastră precum o pătură de liniște. Iar în locul sunetului televizorului se aud pașii tatei în bucătărie, foșnetul paginilor și vocea mamei, care citește cu seriozitate: "Trăind în cercul vostru strâmt/Norocul vă petrece...". E "Luceafărul". Îl citim împreună pe Eminescu ca pe-o rugăciune sacră. Fratele meu la un moment dat întrebând de "nemurire", iar tata răspunzându-i că e atunci când cineva rămâne în sufletul oamenilor, chiar și după ce nu mai e printre noi.

Privesc la chipurile lor și simt o recunoștință imensă: Ce bine! suntem împreună, iar Eminescu e cu noi, la fel ca un musafir tăcut care ne aduce lumină. Această lumină nu-i de ieri, de azi, dar o cunosc din copilărie, din serile în care bunica îmi povestea despre Făt-Frumos din lacrimă și îmi prezenta o carte destul de veche, cu coperți roase și pagini îngălbenite de vreme:

"Aceasta, Lenuță, e una din averile mele", spunea ea, și-o mângâia în același timp ca pe-o icoană. Alături de bunica am citit prima dată "Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie", fără să înțeleg prea multe, dar simțind, totuși, ceva în adâncul meu, simțeam că e ceva mare, ceva ce ne unește. La o serbare, am recitat "Pe lângă plopii fără soț" și atunci, chiar dacă nu a fost prezentă, i-am recitat-o acasă la fel ca pe acea scenă, iar în ochii ei am zărit lacrimi ușoare. Era mândră. Atunci înțelesesem că fiecare cuvânt e o punte ce leagă generațiile.

Simt nevoia să discut și despre grădina noastră, Eminescu fiind prezent în toate anotimpurile. Primăvara, tata citește versuri printre pomii înfloriți, iar eu îmi scriu creațiile în caietele mele, inspirându-mă din tot ce mă înconjoară, dar mai mult din ce simt. Vara, de plictiseală, fratele meu desenează, inspirându-se din poeziile mărețului Eminescu, adăugând tente reci de albastru, stele și valuri, după ce mă auzea citind versuri din "Luceafărul".

Mama îmi cânta "Revedere" atunci când strângeam frunzele căzute, toamna. Iarna, ne strângem pe lângă sobă și începem să discutăm despre iubire, suferință, pierderi, despre ce înseamnă să fii poet într-o lume mult prea repezită. Grădina noastră este și va fi un spațiu poetic, acel loc în care fiecare frunzuliță e o metaforă și fiecare floare fiind o strofă cu miros îmbietor.

Eminescu în familia mea, nu e spus doar de fațadă, el este o prezență vie. Aflându-se în vocea tatălui, în lacrimile bunicii, în desenele fratelui meu, în cântecele mamei, în propriile mele poezii și ,în special, în liniștea ce se află în grădină. E în felul cum ne privim, cum ne ascultăm, cum ne păstrăm în continuare acele rădăcini. Și cel mai probabil, într-o zi, voi fi eu cea care va duce aceste rădăcini mai departe.

I.P. Liceul Teoretic Alexandr Pușkin

Satul Mănoilești, raionul Ungheni

Elevă în clasa a X-a "C"

Elena Lîsenco

# data[].attributes.headline
67  Eminescu în familia mea (Țurcan Margareta)

# data[].attributes.subject
67  Eminescu în familia mea (Țurcan Margareta)

# data[].attributes.body
Motto: Eminescu-flacăra ce ne încălzește sufletul!

Doamne! De când m-am ridicat în piciorușe, de când am prins firul gândului, m-am trezit printre oamenii calzi sufletului meu: bunicii, părinții-neamul! Ce poate fi mai scump și mai drag? Îmi amintesc serile lungi de iarnă, bunica îmi citea la lumina palidă a lămpii versurile lui Mihai Eminescu. Focul trosnea domol în sobă, iar ninsoarea acoperea satul ca o respirație a tăcerii. În acele clipe, vocea ei blândă se împletea cu poezia, iar în odaia noastră se așeză o liniște sfântă. Nu știam atunci că ascult de fapt , din esența limbii române, nu înțelegeam că e omul. Cu toate că încercările mele de a desluși întreaga gamă de cuvinte erau de cele mai multe ori nereușite, simțeam că în ele pulsează ceva viu- o lumină fără de sfârșit care trece din generație în generație, asemenea unui far ce nu se stinge.

Pe măsuța din camera bunicului stă și astăzi o carte veche, cu filele îngălbenite de timp: ,,Poezii”- Mihai Eminescu. O relicvă de familie, o mărturie a felului în care cuvântul poate deveni moștenire. În fiecare duminică, bunicul deschide acea poartă spre eternitate, citind versuri din ,,Doina” sau ,,Fiind băiet păduri cutreieram”, iar ecoul versurilor pare să se ridice deasupra timpului, amintindu-ne că identitatea nu se moștenește prin sânge, ci prin spirit. Mă mir cum a îndurat poetul Mihai Eminescu atâtea suferințe și nedreptăți, rămânând totuși devotat idealurilor sale și iubirii față de neam, cultură și frumusețea cuvântului românesc. Vocea bunicului se amestecă armonios cu cea a tatălui meu, care, zâmbind îi recită mamei ,,Atât de fragedă”, iar mama cu vocea sa angelică și plină de căldură, fredonează versuri din ,,O rămâi”, ca pe un cântec vechi, neuitat.  În jurul lor, versurile plutesc în aer ca o binecuvântare, iar casa noastră devine o scenă mică, unde poezia Marelui Poet domină prin oameni.

Rafturile bibliotecii îngreunate de cărțile generațiilor- ediții vechi și noi, scrise de Măria Sa, Eminescu, cu pagini subliniate de bunicul, colțuri îndoite de mama și cu semne colorate puse de mine. Fiecare volum poartă o amprentă, o emoție, o clipă de visare. Într-un colț stă o scrisoare înrămată, cu versuri scrise de mâna de pe vremea când bunicul era tânăr și le trimitea bunicii pe foi parfumate, o dovadă că dragostea a fost mereu legată de poezie. În privirea din ochii bunicului, bunica reprezintă un mister, o privighetoare. Pe chipul său se poate citi cea mai pură dragoste, o iubire divină ce poate înălța orice suflet.

În familia mea, Eminescu este mai mult decât un poet; este o prezență care ne adună în jurul limbii, creând un spațiu sigur în care sufletele noastre se spovedesc de păcatele lumești. El are glasul bunicului, privirea blândă a bunicii, cântecul mamei dulce și emoțiile din ochii tatălui când recită.  Prin Eminescu am învățat că poezia nu este doar o artă, ci o formă de credință- credința că frumosul poate vindeca, că dreptatea poate înnobila și că patria sălășluiește în fiecare cuvânt rostit cu sinceritate.

Lumea grăbită de azi, în care tăcerea e tot mai rară, iar aspirațiile tot mai fragile, doar versurile Gloriosului Eminescu rămân ancora noastră. De câte ori recitesc ,,Sara pe deal”, simt că mă reîntorc la ceva esențial: la ritmul plăpând al inimii, la liniștea copilăriei, la rădăcinile mele, la neam, acolo unde s-a născut veșnicia. Cuvintele Sale au devenit o parte din noi: o rugăciune rostită în gând, o amintire ce nu apune.

Eminescu nu e doar o figură a literaturii române, ci o stare a sufletului. Acesta ne învață ca timpul nu poate atinge ceea ce este adevărat și frumos. De aceea, pentru familia mea, poezia Sa este focul care nu arde, ci luminează- o flacără care ne unește, care emană sens și căldură. În ea se păstrează conștiința neamului, limba în forma ei cea mai clasică și dorul ce nu dispare niciodată.

Atâta vreme cât vom mai deschide acea carte veche și vom rosti ,,Somnoroase păsărele…”, ,,Iar te-ai cufundat în stele…”, ,,Vreme trece, vreme vine” sau ,,De la Nistru pân’ la Tisa”, Maestrul Eminescu va continua să trăiască printre noi ca o flacără cosmică ce ne încălzește sufletele peste ierni, peste timp, peste uitare… .

Poate cândva, copiii noștri vor învăța din nou să-l asculte, nu doar cu urechile,  ci cu inima- așa cum făceam odinioară, la lumina palidă a unei lămpi și la căldura unui vers fără de vârstă… .

# data[].attributes.headline
65  Ecoul lui Eminescu (Nimerenco Melisa)

# data[].attributes.subject
65  Ecoul lui Eminescu (Nimerenco Melisa)

# data[].attributes.body
„Tânăr Eminescu trecu printre noi...”

(L. Damian)

Eminescu...Numele poetului a însoțit parcursul meu academic și afectiv ca un reper așezat firesc în propria-mi identitate spirituală. Crescând într-un spațiu în care poezia perpetua în familie, mai ales cea eminesciană, am înțeles treptat că Eminescu este nu doar o figură emblematică în literatură, ci o prezență eternă care înseninează lumi interioare, călăuzind generații. Pentru mine, relația cu opera sa nu a început ca o lecție obișnuită la școală, ci ca o conexiune aprofundată an de an, descoperind în versurile lui ceva care mă privește direct: capacitatea de a simți mai profund și de a trăi mai conștient.

Această apropiere s-a transformat într-o tradiție valoroasă, hrănită din rădăcinile familiei, odată cu vizitele noastre la plopii fără soț de la Iași. De fiecare dată când pășeam pe aleea încărcată de romantism, auzeam vocea mamei... ,,Pe lângă plopii fără soț/ Adesea am trecut...”, care ne provoca să-i numărăm, descoperind împreună esența simbolică a titlului. Liniștea locului, entuziasmul căutărilor și emoția versurilor creau o afectivă legătură între generații. Nu era doar un drum, ci un obicei prin care înțelegeam, tot mai matur, profunzimea dragostei, sensibilitatea emoțiilor umane și felul în care creația emineasciană modelează oameni, familii, destine.

În prezent, fiind elevă în clasa a XII-a la IPLT „Mihai Eminescu” din Chișinău, simt cum opera Poetului s-a impregnat în procesul conturării propriului meu sistem axiologic. Participarea anuală la recitaluri dedicate zilei de 15 ianuarie mi-a oferit ocazia de a-i rosti versurile în mai multe limbi: ,,De nuit, la chandelle allumer...” și de a observa cum ele capătă sensuri noi ori de câte ori revin asupra lor. Olimpiada la limba și literatura română, desfășurată cu prilejul celor 175 de ani de la nașterea poetului, m-a determinat să trec ideile sale prin filtrul propriei experiențe și să le transform în reflecții personale (timpul nu este doar o măsură atribuită lumii materiale, ci o experiență lăuntrică pe care o percepem în funcție de profunzimea emoțiilor noastre).Astfel, Eminescu a devenit nu doar obiect de studiu, ci un pilon în devenirea mea intelectuală.

Dar Eminescu trăiește și dincolo de școală...Eminescu e în societate, Eminescu e societatea, e cultura. Așadar, contactul cu vasta operă a celui numit POETUL NOSTRU NAȚIONAL s-a adâncit prin participări la evenimente literare, cum ar fi manifestarea în cadrul Congresului Mondial al Eminescologilor, organizat anual în incinta Centrului Academic ,,Mihai Eminescu”, prin vizionarea unor spectacole inspirate de viața și creația poetului, de exemplu ,,Floare Albastră”, pus în scenă de Teatrul Geneza Art și prin lecturile ,,Archaeus” și ,,Geniu Pustiu”, tot mai complexe în anii de liceu. Fiecare experiență m-a format evolutiv: cu cât creșteam, cu atât înțelegeam mai profund vastitatea universului interior al poetului. Valorile sale – adevărul, delicatețea sentimentului, dragostea de limbă, cultură și folclor – au devenit parte a personalității și conștiinței mele, conturând un mod de a privi lumea cu mai multă sensibilitate: ,,aș vrea ca omenirea să fie ca prisma...cu mii de colori, un curcubeu cu mii de nuanțe.”(,,Geniu Pustiu”).

Astăzi simt limpede că Eminescu este o flacără nu latentă, ci vie, nu o relicvă a trecutului, ci o prezență actuală. Creația sa inspiră și formează generații, rămânând un etalon care traversează timpul cu aceeași forță. Relația constituită în timp: EU (copilul, adolescentul, tânărul) – Eminescu (poetul, prozatorul, GENIUL neamului românesc) rămâne dovada că adevărata cultură este eternă și că, atunci când o primim cu sinceritate și cu sufletul deschis spre noi perspective, ea devine parte din ceea ce suntem. Astfel, în fiecare lectură sau loc simbolic vizitat, îl redescopăr pe același „tânăr Eminescu trecu[t] printre noi”, a cărui lumină ne veghează întreaga devenire. Eminescu...

# data[].attributes.body
Pe strada Eminescu

Există drumuri, care ne duc spre destinații, și există drumuri, care ne poartă spre noi înșine. Strada pe care o parcurg în fiecare dimineață spre școală poartă un nume cu rezonanță profundă în cultura noastră: strada Eminescu. Nu este doar un nume pe o plăcuță montată la colț de stradă, ci o vibrație a istoriei, a literaturii și a spiritului românesc. De fiecare dată când rostesc ,,Eminescu”, sufletul parcă mi se desprinde de cotidian și intră într-o stare de meditație. Nu merg doar pe o stradă ,ci pășesc în lumea unui poet, care a știut să transforme cuvintele în lumină, lacrimi și adevăr.

Pentru mine, strada Eminescu este mai mult decât un drum fizic. Este o trecere simbolică între universul copilăriei și drumul maturității, între rutina de zi cu zi și frumusețea înaltă a culturii. Pe această stradă învăț să mă opresc, să observ, să simt. Pașii mei se amestecă cu pașii altor elevi și ai altor oameni, care, fără să știe, devin parte din aceeași poveste. În fiecare dimineață, strada mă învață să privesc lumea cu alți ochi - cu ochi de poet.

La primele ore ale dimineții, strada Eminescu este ca o scenă înainte de ridicarea școlii. Liniștea are o muzicalitate a ei,iar aerul este mai rece și pur. Casele stau cuminți de-o parte și pe alta,iar ferestrele încă mai păstrează lumina caldă din interior, ca un semn tainic că viața se trezește încet. Copacii de pe marginea străzii sunt martori tăcuți ai trecerii mele. Uneori,vântul le mișcă frunzele,iar foșnetul lor îmi aduce aminte de versurile: ,,Ce te legeni,codrule,

Fără ploaie,fără vânt…”

Parcă aud vocea marelui poet în fiecare adiere. Mi se pare că strada îmi vorbește. Îmi șoptește că orice început poate și frumos dacă îl privești cu sufletul deschis. Uneori,când sunt obosită sau îngândurată,ridic privirea spre cer. Printre ramurile copacilor văd norii,iar atunci îmi amintesc cât de mare poate fi universul. Pe Eminescu l-a fascinat cerul, iar eu înțeleg de ce. Cerul e libertate! Cerul e vis! Cerul e viitor!

Primăvară, strada este o explozie de viață. Mugurii se deschid ca niște promisiuni, iar florile răspândesc parfumul de început. Aerul miroase a posibilitate și a renaștere. Vara, razele soarelui luminează ferestrele caselor și fac trotuarul să sclipească. Zilele sunt lungi, pașii sunt mai ușori, iar râsetele copiilor se aud din toate părțile. Toamna, strada devine o operă de artă. Copacii își scutură frunzele aurii, iar trotuarul pare acoperit cu o pătură de lumină . Pașii mei foșnesc ca paginile unei cărți. În fiecare dimineață simt că pășesc într-o poezie scrisă de natură. Iarna, totul se transformă într-o lume de basm. Zăpada acoperă ulița ca o coală albă, pe care tu,cu fiecare pas, scrii câte o părticică din povestea ta. Este liniște, totul mi se pare mai lent ,mai așezat,mai pur.

Strada aceasta nu mă duce doar spre școală. Mă conduce spre viitor. În fiecare dimineață învăț ceva nou despre mine: răbdare,curaj,disciplină,bucuria lucrurilor simple. Eminescu nu a fost doar un poet al cuvintelor, ci un poet al sufletului. Și poate că nu întâmplător merg pe o stradă, care îi poartă numele. Într-un fel, el îmi amintește că viața nu trebuie doar trăită, ci simțită.

Strada Eminescu nu este doar un drum asfaltat. Este o lecție. O lecție despre timp, despre frumusețe, despre tăcere și despre vis. Este o călătorie zilnică între cine sunt și cine vreau să devin. De fiecare dată când o parcurg, simt că sufletul meu se luminează puțin câte puțin, ca o candelă aprinsă în întuneric. Pentru un trecător grăbit,strada Eminescu poate părea un loc obișnuit, dar pentru mine este locul în care învăț să fiu. Aici mi-am descoperit gândurile, aici mi-am format visele, aici am învățat să iubesc drumul, nu doar destinația. Poate că într-o zi voi merge pe alte străzi, în alte orașe, poate chiar în alte țări. Dar strada Eminescu va rămâne pentru totdeauna prima mea poartă către cunoaștere, către frumusețe și către mine însămi.

Pe strada Eminescu,fiecare pas devine un vers, iar fiecare dimineață se transformă într-o pagină nouă din povestea mea.

# data[].attributes.attachment_caption
Eminescu, mama, copilăria...                                                                                                        

# data[].attributes.headline
63  La ceas de seară,cu gândul la poet ( Rusu Ecaterina)

# data[].attributes.subject
63  La ceas de seară,cu gândul la poet ( Rusu Ecaterina)

# data[].attributes.body
Cuvinte prin iubire, sentimente, emoții.

De mică adormeam sub cuvintele gingașe ale mămicăi, care îmi citea ,,Somnoroase păsărele”, ,,Ce te legeni, codrule?” , ,,Revedere” fără să cunosc cui îi aparțin versurile. Mai târziu, crescând mai mare, mă ducea în lumea farmecului cu ,, Făt-Frumos din lacrimă și ,,Călin”. Eram curioasă cui aparțin aceste opere? Cine este cel care a ales atât de potrivit fiecare cuvânt, care trezește emoții, care te duce în lumea ,,pădurii de argint”.

Curiozitatea m-a dus la raftul din biblioteca personală, găsind numele auzit de la mămica - Eminescu. Am descoperit o lume nouă, de farmec, iubire, admirație, răsfoindu-i operele.

Serele reci de iarnă le petreceam cu surioara mea și mami - citind de: ,, Fiind băiat, păduri cutreieram”, plasându-ne în sânul naturii, ,,Lacul”, acoperit de nuferi galbeni.

Am trăit emoții puternice alături de ,,Călin” și foarte fericită de gâzele din ,, pădurea de argint”.

Mami ne explica cuvintele neînțelese de noi, iar noi tot mai mult pătrundeam în lumea farmecului.

Lectura lui Eminescu împreună cu mama devine și o punte între generații. Ea ne povestea cum l-a învățat la școală, ce simțea când recita poeziile lui, ce însemna Eminescu pentru ea.

Astfel ne simțim parte dintr-un lanț viu al culturii și al iubirii față de valorile românești. Înțelegem mai bine cine suntem și de unde venim.

În final, poate cea mai valoroasă lecție este cea emoțională, citind împreună poeziile lui Eminescu trăim momente de liniște, de apropiere sufletească. În acele clipe cuvintele poetului devin punți între inimi - între cea a poetului - a mamei , a mea și a surioarei mele.

# data[].attributes.attachment_caption
Mihai Eminescu – poetul național al României, cunoscut pentru geniul său literar și pentru poeziile care au marcat profund cultura română.

# data[].attributes.headline
62  Eminescu în familia mea                                (Golburean Violeta)

# data[].attributes.subject
62  Eminescu în familia mea                                (Golburean Violeta)

# data[].attributes.body
Mihai Eminescu rămâne, pentru cultura română, un reper al sensibilității și al profunzimii trăirii interioare. Poeziile sale ne provoacă să simțim mai profund, să reflectăm mai intens și să descoperim fragilitatea din noi înșine. În fața operelor sale, fiecare cititor își găsește propria formă de exprimare și introspecție.

În familia mea, numele lui Eminescu nu este legat de o carte veche sau de o fotografie îngălbenită de timp, ci de un fel de a fi, de un mod de a mă raporta la mine însămi și la lume. Este modul în care m-am descoperit pe mine ca persoană și în felul în care am învățat să-mi ascult și să-mi transmit tăcerile. Dacă ar fi să identific un element care să ilustreze prezența poetului în familia mea, acel element sunt eu: felul în care simt, gândesc și aștern trăirile mele pe hârtie.

Deși aparținem unor epoci diferite, mă regăsesc adesea în modul profund eminescian de a-mi exterioriza ambivalențele sufletești. El își așterne neliniștea în metafore, își țese zbuciumul în versuri, permițând stilului poetic să-i dezvăluie fisurile interioare. Eu îmi las gândurile să curgă prin rânduri simple sau ample, în funcție de felul în care mă apasă sau mă eliberează o emoție. Diferența dintre noi nu este una de esență, ci doar de formă: el respiră poezie, pe când eu am învățat, treptat, să respir prin pagină. Diferența dintre noi nu constă în esența trăirilor, ci în limba prin care le decodăm.

Îmi amintesc cu claritate începutul: încă de mic copil aveam mereu un pix în mână, de parcă acesta făcea parte din mine. Nu știam să scriu, dar foile erau mereu pline de mâzgălituri, de linii care nu formau litere, dar care formau deja felul meu de a crea, era modul meu instinctiv de a traduce lumea. Apoi am început să citesc: fiecare carte era un portal spre alt univers. Citind, am descoperit că în mine se nasc emoții pe care nu le puteam desluși încă. Literele au început să aibă greutate, ritm, vibrație, iar atunci am înțeles legătura, raportul dintre cuvinte și emoții. Astfel a apărut jurnalul, primul meu spațiu interior transformat în spațiu scris.

Jurnalul m-a învățat că pot transforma confuzia în claritate, că durerea, odată scrisă, nu mai doare la fel, iar bucuria, când o transcriu, capătă strălucire. Scriind, am conștientizat că astfel îmi pot conserva emoțiile, iar paginile deveniseră nu doar martori, ci și eliberatori. Acolo am învățat sinceritatea față de mine însămi, o sinceritate pe care Eminescu o practica în poezie. Poate tocmai aici se ascunde legătura noastră profundă: nevoia de a nu lăsa emoțiile să se risipească în tăcere.

Mai târziu am simțit că nu este suficient să scriu doar pentru mine; am început să creez lumi și personaje cărora le-am oferit propriile mele contradicții, incertitudini, dureri și resentimente. În cele din urmă, aceste fragmente din mine au prins contur, devenind un întreg - o carte pe care ulterior am tipărit-o. A fost momentul în care am înțeles că scrisul poate deveni nu doar refugiu, ci și punte spre lume. Prin cartea mea doream să transmit mai departe ceea ce Eminescu mi-a dăruit mie: perspective, emoții, sensuri noi, precum și sentimentul că nu sunt singură în felul în care simt lumea. Am conștientizat că scrisul nu este o simplă plăsmuire, ci o lume interioară amplă și insondabilă, în care cuvintele devin trepte spre cunoaștere; de aceea literatura devine, în esență, o artă a spiritului, fiindca unii reușesc să transforme emoția în creație, iar alții descoperă, prin operele autorilor, spațiile neștiute ale propriului suflet.

Astfel, Eminescu există în familia mea ca o prelungire a unei sensibilități. Poate că nu scriu poezie și poate că nu îi semăn la forma artistică, dar avem în comun gestul acela simplu și profund: nevoia de a transforma trăirea în cuvânt.

Golburean Violeta,

elevă în clasa a-XII-a,

Liceul Teoretic "Alexei Mateevici", Căinari.

# data[].attributes.headline
61  Eminescu – sufletul bibliotecii din sat (Veverița Daniela)

# data[].attributes.subject
61  Eminescu – sufletul bibliotecii din sat (Veverița Daniela)

# data[].attributes.body
Intrând în biblioteca din sat, privirea mi se oprește mereu asupra imaginii de pe perete a lui Mihai Eminescu. Chipul poetului veghează parcă peste rafturile pline de cărți, iar lângă el se află o mică expoziție dedicată operei sale - volume aranjate cu grijă, ca niște comori literare pe care timpul nu le poate șterge. Titlurile lor te cheamă să le deschizi, să redescoperi poezii pline de suflet, iubire și entuziasm.

Biblioteca este locul unde citim și recităm versurile lui Eminescu, unde învățăm despre viața și biografia sa, despre lumea pe care a creat-o în poezie - o lume a naturii, a dragostei, a suferinței, a singurătății și a patriotismului. Datorită operei sale, mulți oameni se regăsesc în versurile lui pline de dor și contemplare.

Încercăm adesea să redăm versurile poetului și prin desene, iar atunci culorile prind viață pe foaie, jucând exact ca și cuvintele lui Mihai Eminescu. Fiecare linie și nuanță spune o poveste, o emoție, o trăire, așa cum o face și poezia sa. Astfel, în bibliotecă, paginile și culorile se împletesc într-un dialog tainic între artă și cuvânt.

Printre celelalte cărți, volumele semnate de Mihai Eminescu se disting prin forța lor. Unele sunt groase, altele subțiri, vechi sau noi, dar fiecare poartă un sens adânc, un univers de trăiri greu de descris în cuvinte. În cadrul activităților organizate la bibliotecă, citim și analizăm poeziile sale, încercând să aflăm „ce a vrut să spună poetul”. Fiecare cititor înțelege în felul său, dar toți simțim frumusețea și melodicitatea versurilor care rămân în memorie.

Cred că versurile marelui poet au fost, sunt și vor fi transmise din generație în generație, pentru că fac parte din patrimoniul nostru național. Prin Eminescu, ne descoperim pe noi înșine - poporul, limba și sufletul românesc. Indiferent de vârstă, fie copil, tânăr sau bătrân, oricine intră în bibliotecă știe ceva despre el, despre poetul care a dăruit cuvintelor eternitate.

Poveștile lui Mihai Eminescu ne uimesc nu mai puțin decât poezia.

Scrise cu tâlc, pline de mister și sensibilitate, aceste povești ne arată un alt chip al marelui poet. Ele ne poartă prin lumi în care binele și răul se confruntă, unde înțelepciunea face casă bună cu imaginația, iar frumusețea cuvintelor ne însoțește la fiecare pas.

Citindu-le, ne trezim mereu cu aceeași întrebare curioasă: „Dar ce se va întâmpla mai departe?” -semn că Eminescu știa cum să țină cititorul aproape, cum să-l facă să viseze și să caute sensuri ascunse în spatele fiecărei întâmplări.

Poveștile lui sunt adevărate lecții de viață, care ne îndeamnă să privim lumea cu atenție, să prețuim binele și să nu uităm niciodată puterea imaginației.

Pe lângă portretul poetului, pe pereți se află și chipurile altor mari scriitori ai neamului, oameni din alte vremuri, dar uniți prin iubirea de limbă și de țară. Unii l-au cunoscut personal pe Eminescu, alții doar prin opera sa, însă toți l-au recunoscut drept un scriitor al națiunii, un poet din toate timpurile. Poezia sa este mereu actuală - ea vorbește despre om, despre natură, despre dor și veșnicie.

De când mă știu, am auzit mereu despre Mihai Eminescu. Întâi acasă, din vorbele părinților, apoi la grădiniță, la școală și, mai târziu, în bibliotecă. Peste tot, numele lui a fost și este rostit cu respect și emoție. Cu fiecare poezie citită, descopăr ceva nou, un gând ascuns, un mister care încă așteaptă să fie înțeles. Cred că niciodată nu vom epuiza farmecul versurilor sale-ele rămân un izvor nesfârșit de frumusețe și lumină pentru sufletul românesc.

# data[].attributes.headline
60 Poezia lui Eminescu – o moștenire în casa noastră (Mirza Ariana)

# data[].attributes.subject
60 Poezia lui Eminescu – o moștenire în casa noastră (Mirza Ariana)

# data[].attributes.body
Poezia lui Eminescu – o moștenire în casa noastră

,,Poate că povestea este partea cea mai frumoasă a vieții omenești... cu povești ne leagănă lumea, cu povești ne adoarme...” Cu povești am crescut și eu. Mai simt și acum parfumul copilăriei din serile în care, în casa bunicilor, se lăsa o liniște specială, de parcă timpul se oprea să asculte cum vocea blândă, caldă și plină de mister a bunicii mele îmi citea din înțelepciunea cărților. Ea nu doar îmi citea, ea trăia fiecare clipă, fiecare întâmplare. Strălucirea din ochii ei îmi transmitea o curiozitate nemaipomenită, iar zâmbetul ei mă pregătea de o surpriză plăcută ce urma să aibă loc. Chiar și atunci când termina povestea, rămâneam cu aceeași emoție, de parcă am călătorit și eu în acele timpuri.

Pentru mine, momentul când bunica îmi citea povești este cea mai frumoasă filă din capitolul copilăriei mele. Aici au rămas așternute, printre rândurile cărților, dragostea, înțelepciunea, magia și tradiția familiei noastre. Ele și acum se furișează pe rafturile bibliotecii unde ne adunăm cu drag serile, pentru a descoperi lumi noi. Părinții mei spun mereu că lectura este hrană pentru minte și suflet. Cartea ne ajută să ne exprimăm mai frumos, să înțelegem mai bine oamenii și să fim mai empatici.

De multe ori discutăm împreună despre ce am citit, schimbăm impresii, recomandăm unii altora titluri noi.

Un loc aparte în familia mea îl are creația poetului național Mihai Eminescu. Versurile lui reușesc să ne apropie unii de alții, ne ajută să simțim frumosul mai profund. De fiecare dată când îl citim pe Eminescu este ca și cum deschidem o poartă a misterelor spre o lume în care timpul parcă se mișcă mai încet, iar cuvintele sunt niște mărgăritare ce emană o lumină deosebită.

Bunica îl citea pe Eminescu încă din copilărie și îmi spune mereu că multe poezii ale lui sunt alinarea sufletului ei. Mama adoră poeziile lui despre dragoste și natură, iar tata apreciază ideile despre destin și patrie. Eu îl citesc, pentru că îmi place limbajul poetic, metaforic, iar după lectura oricărei opere simt o stare de bine. Sora mea mai mică recită cu mare drag ,,Somnoroase păsărele”. E poezia ei preferată dinainte de somn. A memorat-o la grădiniță, dar trăiește și acum o adevărată satisfacție când ne adunăm în jurul ei, ca să ne delectăm auzul cu vocea ei blândă.

Eminescu în familia mea înseamnă o tradiție și o legătură între generații. Prin poeziile lui parcă bunicii, părinții și noi, nepoții, împărtășim aceleași valori: iubirea adevărată, natura eternă, trecerea ireversibilă a timpului. Anume din acest motiv, deseori obișnuim să evadăm în brațele larg deschise ale codrului, acolo unde fiecare copac ne este prieten și acolo unde fiecare rază de soare, ce se strecoară printre frunze, ne luminează și ne încălzește inima. Aici natura devine decorul perfect în care imaginația poate zbura liber. Anume în acele clipe conștientiz de ce poeții aleg să scrie în codru. Aici au cea mai frumoasă sursă de inspirație. Aerul codrului oferă liniște, iar foșnetul frunzelor pare vocea codrului din poezia ,,Revedere”. Această creație a lui Eminescu ne-a adus pentru prima oară în poiana din codrul des. Nostalgia și înstrăinarea omului față de natură din această operă m-a făcut să meditez asupra stilului de viață al omului modern care se află într-o permanentă grabă, care nu mai are timp să se regăsească în armonie cu mediul înconjurător. Mesajul care ni-l transmite poezia este că viața omului este scurtă și fragilă, pe când natura rămâne neschimbată. Eminescu ne arată că doar natura păstrează echilibrul de-a lungul timpului, în timp ce omul este supus schimbării.