# data[].attributes.headline
  Дочекалися ! Нарешті! Три місяці "нічого-не-робіння"--не  життя ,а мрія !                                                                   Цінуйте  кожні  шкільні  літні  канікули й навчіться проводити їх із користю! Зокрема, і читаючи книги)                                                                     Після прочитання можна залишати коментарі.                                   

# data[].attributes.subject
  Дочекалися ! Нарешті! Три місяці "нічого-не-робіння"--не  життя ,а мрія !                                                                   Цінуйте  кожні  шкільні  літні  канікули й навчіться проводити їх із користю! Зокрема, і читаючи книги)                                                                     Після прочитання можна залишати коментарі.                                   

# data[].attributes.headline
Рута Азовська "Олівець"

# data[].attributes.subject
Рута Азовська "Олівець"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олівець

Віра тримала у руках новенький сірий олівець. Вона щойно купила його. Тепер, гостро заструганий, він охайно підкреслював частини мови у її зошиті. І олівець радів тому, що він корисний, що дістався школярці і що робить усе так гладко і добре, що і Віра, і вчителька будуть задоволені з його роботи. Він пам'ятав початок свого життя, пам'ятав із кількох джерел: у ньому існувала пам'ять глини і графіту, з якого робили стержень; і пам'ять деревини, з якої був зроблений корпус олівця. Олівець радів, що так швидко покинув стіни фабрики і опинився у Віри. Здається, йому нічого було вже сподіватися від життя. Аби тільки Віра була старанною школяркою і уважно ставилась до свого нового олівця: не кидала його, не залишала де-доведеться і завжди обережно стругала. Олівець думав, що коли він затупиться і його треба буде стругати, то це буде вельми болюча для нього процедура... Але все те було ще попереду. Поки він упевнено і гладко ковзав по сторінці Віриного зошита. Здається, вона обережна школярка і буде добре до нього ставитися. От і добре... Значить йому пощастило, значить його життя пройде без клопотів. І оскільки Віра була, він помітив це по зошитові, у якому підкреслював частини мови, п'ятикласницею, то йому яко простому олівцеві було дароване довге життя, сповнене відкриттів, які він пройде разом із своєю господинею... Адже ж у п'ятому класі не багато пишуть і підкреслюють, а малюють тільки...

Але олівець зрозумів, що він призначений тільки для навчання. Бо як тільки дівчинка відклала набік зошит, то дістала з пеналу інші прості олівці і із захопленням сіла малювати. Це аніскільки не образило олівця. Він не знав іще поки що таке біль, що таке образа, що таке гірке життя. Він просто насолоджувався моментом і відпочивав, поки інші прості олівці різної твердості і розмірів, різної сточеності і побитості життям, трудились у Вірчиних руках. Вона на котрісь із них дуже давила, інші були вже маленькими, спрацьованими - їх життя підходило до свого логічного завершення. Олівець радів від того ще більше, бо він тільки для навчання і значить проживе довше ніж всі ці олівці, що лежать у дівчинки у спеціальному переливчасто-зеленому пеналі.

Так би і жилося олівцю, коли б він не побачив на столі коробку. Та коробка була помальована кількома кольорами. Олівець підкотився ближче, аби добре бачити і може, почути розмову, що долинала з тієї коробки, може, й самому запитати щось у її мешканців.

За кілька днів він дізнався хто ж мешкав у цій красивій коробці. А мешкали там кольорові олівці. Схожі на нього, тільки кожен із них мав не сріблясто-сірий колір, як він, а був червоний, синій, жовтий, фіолетовий. Були у коробці ще й кілька зелених - світлий і темний, так само рожевий і червоний, котрі могли б здатися братами.

І в ту мить, коли простий олівець побачив кольорових своїх братів, а те, що вони брати, він знав напевне, йому защемило серце. Стало важко дихати... Він би заплакав, але зумів у останню мить стриматися.

- Привіт, братику, ну як ти тут? Обжився уже? - спитав темно-зелений олівець.

- Обжився... - зітхнув простий.

- А чого такий сумний? Чи тобі щось не подобається у господині? - запитав Червоний.

- Та ні... Просто...

- Друже мій, ти ледве не плачеш? - підтримав розмову жовтий, що ледве висунувся з коробки. Олівець подивився на своїх кольорових братів. Червоний і темно-зелений були приблизно одного зросту, їх зріст вказував на те, що вони не дуже давно у Віри, але вона все користувалась ними... А от жовтий, що ледве показав своє заточене до гостроти обличчя... Він був вищий, було видно, що ним не так часто користувались. Коли б інша нагода, то простий олівець пожалів би жовтого, але тепер... Його б самого хто пожалів би.

- Брате, так в чому ж річ? - спитав темно-зелений.

- Я начебто корисний своїй господині, зі мною вона робить уроки: підкреслює частини мови і все інше, що треба у своєму зошиті, мною вона малює фігури на математиці... Але я мало для неї значу... Вона користується мною лише у навчанні.

- Ну то й що? - незрозумів червоний олівець.

- Браття... Я хочу так само як ви, щоб мене любили, щоб до мене часто зверталися і щоб я приносив їй радість, а не тільки користь...

- Відома в тебе проблема... Цього всі на світі хочуть... - зітхнув жовтий, похитуючи своїм заточеним вістрям.

- У вас то це є, а я один-однісінький на світі, ніхто мене не любить, я не дарую господині радість як ви... А в неї ж і маленька сестричка Надійка є, котра часто просить вас у Віри. Аби помалювати... І скільки вона вже намалювала усього! Скільки ви їй радості подарували...

- Твоя правда, - темно-зелений дивився на простого олівця, але у його розмові відчувалося, що він чи то не хоче чи то не може допомогти йому.

- Але не всі ми такі, брате. От я... Я жовтий і тому мною не так часто вже малюють... Я годжуся тільки для сонячного світла. Іноді для квіточок і дівочих косичок, для поля іноді... То і все... І ти думаєш, що мною часто користуються?

- Ну так... - із заздрістю промовив простий олівець.

- Та ні, кажу ж тобі... Віра - навчається у художній школі. Тож олівцями вона малює нечасто, а мене так і взагалі в руки майже не бере, а Надійка... Хоч сонечко і є на кожному її малюнку, але крім сонечка нічого... Тому я також не можу похизуватися популярністю в наших господинь.

- Ну ти хоч кольоровий... Як подивляться на тебе - так і радість... - вів далі простий олівець.

# data[].attributes.attachment_link.description
Віра тримала у руках новенький сірий олівець. Вона щойно купила його. Тепер, гостро заструганий, він охайно підкреслював частини мови у її зошиті. І олівець радів тому, що він корисний, що дістався школярці і що робить усе так гладко і добре, що і Віра, і вчителька будуть задоволені з його роботи.

# data[].attributes.headline
Ольга Могильда "Лакі  або щаслива  Різдвяна історія"

# data[].attributes.subject
Ольга Могильда "Лакі  або щаслива  Різдвяна історія"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Котляренко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Могильда. Лакі або щаслива Різдвяна історія.

# data[].attributes.headline
Всеволод Нестайко "Чарівний талісман"

# data[].attributes.subject
Всеволод Нестайко "Чарівний талісман"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дитинству мого дорогого
Володимира Максименка
присвячую

Розділ перший,

у якому ви знайомитесь з нашими героями, а також із собакою Бровком і всі разом звичайнісінько, без жодних чар вирушаєте у ліс по гриби

Сонце визирнуло з-за гори Мурави, глянуло на Гарбузяни і всміхнулося... Воно щоранку всміхається, коли встає й кидає свій перший погляд на наше село.

Та й хіба можна втриматися від радісної усмішки, коли дивишся з неба на наші Гарбузяни?.. Кращого села немає в цілому світі. Знаєте пісню:

Стоїть гора високая,

попід горою гай,

зелений гай,

густесенький,

неначе справді рай...

Так то точнісінько про наші Гарбузяни співається.

І гора, і гай, і річечка (Голубенька називається). І хати білі у буйних садках потопають, і луг, і левада, і три верби схилилися над Голубенькою ("де в'яжуться човни..."). А в Голубеньці й латаття, і жабуриння, і ряска - ну геть-чисто все, що треба для незабутньої мальовничості пейзажу. Недарма наш земляк поет Андрій Лопата створив неповторні талановиті рядки:

Гарбузяни мої, Гарбузяни!..

Синьооке дитинство моє...

Немає місця кращого на землі!.. Але сонце всміхається не лише тому, що милується нашими Гарбузянами. Є в нього, в сонця, ще причини для усмішки...

Он воно зазирнуло у віконце крайньої над річкою хати і ковзнуло своїм променистим поглядом по веснянкуватому обличчю русявого хлопчика років дванадцяти, який солодко прицмокує губами крізь сон. Це перший з героїв нашої правдивої розповіді - Марусик. Не дивуйтесь, що в нього дивне ім'я. Насправді він Сашко. Але в ранньому, синьоокому, як пише Андрій Лопата, дитинстві мати запинала його хусточкою і він був схожий на дівчинку. Тато жартома прозвав його Марусею. Ім'я приліпилося, і став він Марусиком.

Звичайно, я розумію, давати прізвиська непедагогічно, але що вдієш, коли з давніх-давен існує ця негарна, непедагогічна звичка. Навіть славетний римський імператор Гай Юлій Цезар не вберігся від цього. Бо оте Цезар - не що інше, як вуличне прізвисько (що означало чупринистий, волохатий). І прізвисько це стало потім загальним, називним для означення царственого титулу. Отже не гнівайтесь, що герої наші матимуть прізвиська... Але підемо слідом за сонцем.

Он воно зазирнуло у сусідню з крайньою хату. Цього разу не у вікно, а на горище, де в духмяному сіні розкинувся на ковдрі замурзаний смаглявець.

Це теж Сашко. Але Сашко Циган. Іншого прізвиська йому й не придумаєш. І батько його був Циган по-вуличному, і дід, і прадід... Бо такі ж чорняві й темношкірі. А справжнє прізвище їхнє Непорожні. І з циганським родом-племенем нічого спільного вони не мають.

Та сонце кличе нас далі, у сусідній з Непорожніми садок.

Там під грушею на розкладачці згорнувся калачиком довготелесий білявий хлопчина.

Ви не повірите, але й він Сашко. На цьому кутку Гарбузян, який зветься романтично і незвичайно - Бамбури, - найулюбленіше ім'я - Сашко. Отже погодьтеся, прізвиська на Бамбурах просто необхідні. Тим паче, що вони необразливі, навіть ніжні. Третього Сашка звуть Журавель. Правда, прозвали його так не на честь прекрасного птаха, а за схожість з колодязним журавлем (він майже на дві голови вищий за своїх друзів).

Безтурботно сплять наші герої і не уявляють навіть, який незвичайний день щойно почався для них, яку несподівану пригоду він їм готує...

А втім, сонечко підморгує нам і запрошує зазирнути ще в одне місце.

Пробачте, на цей раз - у собачу будку на Цигановому подвір'ї.

Там, поклавши голову на волохаті, у реп'яхах лапи, дрімає здоровенний рудий Бровко.

Він теж герой нашої незвичайної, але цілком правдивої історії і відіграє в ній дуже важливу, якщо не сказати вирішальну в певному розумінні, роль.

Сонце лагідно зазирнуло під великі світлі, майже білі собачі брови і побачило синю безсовісну муху, яка саме в цю мить сіла Бровкові на ніс. Бровко, не розплющуючи очей, пересмикнув носом. Муха на якусь мить знялася, але тут же сіла знову і спокійнісінько почала потирати передні лапки, наче сиділа не на собачому носі, а на якомусь неживому предметі.

Бровко розтулив одне око, глянув на муху і блискавично клацнув зубами. Проте муха виявилася спритнішою за нашого пса. Вона встигла злетіти, продзижчала коло в нього над головою і знову сіла на ніс. Ну ви подумайте!.. Яке нахабство!

Бровко розтулив друге око, мотнув головою і роздратовано гавкнув. Голос у пса був такий гучний і дужий і пролунав так несподівано, що зозуляста курка злетіла зі свого сідала на бантині й з відчайдушним кудкудаканням залопотіла крилами прямо над головою в Сашка Цигана.

Сашко Циган прокинувся:

- Тю!.. А киш! Хай ти...

Але курка вже не чула. Вона вилетіла крізь горищні дверцята, чіпляючись за щаблі драбини, на подвір'я.

Хлопець солодко потягнувся, перевернувсь на правий бік і заплющив очі. Але сну вже не було. Сон одлетів.

Покрутившись іще трохи, Сашко Циган знову потягнувся, сів, трусонув головою і примружився на сонячний ранок. Знизу чути було голоси батьків і чмихання мотоцикла. Батьки їхали на роботу - тато в поле, мама на ферму.

"Ану його! Рано як! - подумав хлопець з досадою. - Клята курка збудила ні світ ні зоря... А втім... - Сашко не вмів довго засмучуватись. - Нічого страшного. Значить, підемо сьогодні по гриби. Скільки збираємось - і все просипаємо".

Збадьорений цією думкою, хлопець підхопився, підскочив і - ой! - боляче вдарився головою об бантину. Але, спускаючись драбиною вниз, він уже веселенько щось мугикав.

Гарна була в Сашка Цигана вдача. Оптимістична.

Батьки вже поїхали - дирдиркання мотоцикла віддалялося.

Намочивши під умивальником два пальці і протерши ними очі, хлопець заскочив на кухню. На столі стояв прикритий рушником сніданок. Сьорбнувши з чашки молока і куснувши пиріжка з сиром, Сашко Циган сунув надкушений пиріжок до кишені, схопив у кутку кошика і гайнув надвір.

Бровко вискочив з будки і привітно заметляв хвостом.

- На! - надкушений пиріжок зник у Бровковій пащі так блискавично, що важко було навіть устежити, як це трапилося. - До лісу підемо. По гриби! - Хлопець одв'язав пса, і той відразу застрибав, намагаючись лизнути господаря в ніс. Коли б він умів говорити, то зараз сказав би: "Ех! Як же я люблю волю! Як я люблю кудись іти з тобою! Недаремно я тебе сьогодні так рано збудив. Недаремно! От побачиш, сьогодні неодмінно трапиться щось незвичайне!"

Те, що повинно трапитися щось незвичайне, Бровко передчував усім своїм собачим серцем. Собаки завжди передчувають важливі події, і якби могли про це розказати, люди б уникли багатьох несподіваних неприємностей.

...Марусик усміхався крізь сон. Йому снилися вареники з вишнями. Раптом один із вареників розліпився і голосом Сашка Цигана закричав:

- Ану вставай, сонько! Чуєш!

Другий вареник теж розліпився і гавкнув на Марусика. Марусик здригнувся і розплющив очі. У розчиненому вікні стирчало дві голови - хлоп'яча і собача.

Одна належала Сашкові Цигану, друга - його псові.

- Га? - лупнув на них Марусик спросоння.

- Гав! - озвався Бровко.

- Вставай, кажу, крокодиле! По гриби підемо! Швидше! - вигукнув Сашко Циган.

- Єсть! - Марусик по-солдатському скочив з ліжка.

На відміну від Сашка Цигана, він довгенько хлюпався під умивальником, пирхаючи і бризкаючись на всі боки. Він любив умиватися.

- Ану тебе! - нетерпляче вигукнув Циган.

- Гав! Гав! - підтримав його Бровко.

- Одну хвилиночку! Чистота - запорука здоров'я! - заспокоїв їх Марусик, швидко-швидко витираючись рушником.

Зате на сніданок Марусик, так само, як і Сашко Циган, часу не витрачав. Сьорбнувши компоту і куснувши хліба з салом, він вигукнув:

- Я готовий!

Надкушений хліб із салом зник у Бровковій пащі чи не швидше, ніж пиріжок.

Утрьох вони бігом подалися в садок до Журавля.

Та навіть утрьох збудити Журавля виявилося справою не такою й легкою.

На вигуки, гавкання і навіть штурхани Журавель тільки дриґав ногами і, не розплющуючи очей, повертався на другий бік.

- Вставай! Ти що! - гукав Сашко Циган.

- По гриби ж ідемо! Вставай, чуєш! - кричав Марусик.

- Гав! Гав! Гау! - басовито вторив Бровко.

Та Журавель тільки сопів і дриґав ногою. Він любив поспати. Особливо вранці, коли так солодко спиться і коли сняться найцікавіші сни. Журавель свої сни пам'ятав добре і любив розповідати.

Тому прокидатися зараз він не мав аніякісінького бажання.

Нарешті Циган побіг у сіни, схопив кухля з водою і хлюпнув Журавлю на голову.

Лише тоді Журавель розплющив очі, мотнув головою й сів на розкладачці.

- Що таке? Горить десь, чи що?

- По гриби йдемо, чуєш! - гукнув Сашко Циган.

- Давай швидше! - квапив Марусик.

- Гав! Гав! - озвався Бровко.

- Тю! То не можна було просто сказати? Треба було ото обливатися...

- Як же тобі скажеш, коли ти спиш.

- Тільки ногою дриґаєш.
(Продовження на наступній сторінці)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Чарівний талісман" Всеволод Нестайко, читати онлайн текст твору повністю

# data[].attributes.attachment_link.description
Дитинству мого дорогого Володимира Максименка присвячую Розділ перший, у якому ви знайомитесь з нашими героями, а також із собакою Бровком і всі разом звичайнісінько, без жодних чар вирушаєте у ліс по гриби Сонце визирнуло з-за гори Мурави, глянуло на Гарбузяни і всміхнулося... Воно щоранку всміхається, коли встає й кидає свій перший погляд на наше село.

# data[].attributes.headline
А це Ваш  підручник із української  літератури , у якому  також є що почитати , головне, щоб було бажання 😊

# data[].attributes.subject
А це Ваш  підручник із української  літератури , у якому  також є що почитати , головне, щоб було бажання 😊

# data[].attributes.headline
Галина Малик "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії"

# data[].attributes.subject
Галина Малик "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ця казка дуже-дуже цікава і повчальна. У ній розповідається про дівчинку Алю, яка завжди недороблювала свої справи і потрапила до країни Недоладії. Це країна, в якій ніколи нічого не дороблюється. Герої казки, названі такими іменами, які починаються на Недо-, тому що вони недоробляли справи. Жителі цієї країни називаються недоладяни. І тільки один герой доводить справи до кінця. Це - Кат. Він відрубує голови героям, яких приводить злий, недобрий Перший Недорадник. У кінці цієї повісті-казки Аля повертається додому, але в неї є список, до кого б вона мала завітати та попередити, щоб вони не потрапили до країни Недоладії. І питає авторка у читачів: „А до тебе вона ще не приходила?".
Завантажити книгу Галини Малик "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії" (pdf.zip) Завантажити текст повісті-казки Галини Малик "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії"
Аля обернулася і...
- Хто тут? - прошепотіла вона.
На плінтусі сидів маленький чоловічок у довгому, майже до п'ят, піджачку з широкими кишенями. На голові у чоловічка червонів ковпачок. А на ногах у нього були величезні черевики із червоними шнурівками.
Аля заніміла. А чоловічок поважно вийняв з однієї кишені окуляри, з другої - якогось папірця і почав уважно читати, водячи по рядках вказівним пальцем.
- Так, так, усе правильно! - задоволено мовив він. - Сьогодні ця дівчинка не завершила соту справу. Якраз стільки, скільки треба...
Чоловічок не доказав, бо Аля вже встигла на той час отямитись. Вона запхнула у кишеньку нитки, які ще тримала в руці, і хотіла накрити чоловічка долонькою, наче коника. Але він побачив занесену над собою руку - і вмить опинився на люстрі. Зручно вмостився на краєчку, звісивши ноги у величезних черевиках.
Аля задерла голову і з цікавістю чекала, що ж він робитиме далі.
А чудернацький гість тим часом змахнув руками і швидко-швидко щось забурмотів собі під носа. Аля прислухалась і почула дивні слова:

Чоловічок задоволено потер руки. Потім зняв з лівої ноги черевика і почав засовувати його до кишені.
Черевик помістився, однак носком діставав самісінького підборіддя дивного чоловічка.
Тоді отой чоловічок, наче коник, стрибнув на підлогу, тупнув ногою і... зник!
Раптом щось підхопило Алю, й вона миттю вилетіла у розчинене вікно...

А треба вам сказати, що Аля тільки на перший погляд була звичайна дівчинка. Тобто виглядала вона звичайною: ластовиннячко на носі, дві кіски, ямочки на щоках.
А вдачу вона мала незвичайну - нічого, ну зовсім нічогісінько не доробляти до кінця.
Те, що їй покладуть на тарілку, вона не доїсть; те, що дадуть пити, не доп'є. Почне малювати - кине, бо набридло. Почне щось ліпити з пластиліну кине знову, бо нудно. Або вишиває, і те покине, бо нецікаво. Навіть заплестися не може до кінця. Заплете одну кіску - а за другу й не береться. Так і ходить цілий день одна коса заплетена, друга ні.
Через це з нею завжди траплялися якісь неприємності, як от сьогодні з бабусиним днем народження.
Втім, давайте подивимося, що трапилося далі.
Аля недовго мандрувала таким незвичним способом. Їй здалося, що вона впала зі стільця на підлогу. Але, роздивившись навкруги, зрозуміла, що опинилась у геть незнайомому місці.
Сиділа вона біля ставка. Але якого ставка! У ньому зовсім не було води! Так, так! Аля протерла очі, але дивний ставок не зникав. Великі і маленькі риби пішки походжали по дну, наче прогулювались. Старий рак з однією клешнею за щось сварив маленьких рачків. А біля самого берега гуляли дві плотвички. Одна з них тримала парасольку. Вона часто поглядала на небо і казала:
- Згадаєш мої слова, любонько! Сьогодні неодмінно буде дощ, і ми всі добряче вимокнемо!
Та найбільше здивувалася Аля, коли подивилася на небо. Там сяяло не кругле сонце, а рівнесенько відрізана його половина. Промені від неї розходилися тільки в один бік.
- Ну й дива! Що це з ними всіма сталося - із ставком, із квітами, із сонцем?!
Та ніхто не відповів їй на запитання. Тому Аля вирішила подивитися про це сама і вийшла з будинку.

Тільки-но мандрівниця звернула за перший поворот дороги, аж попереду побачила дерев'яний стовпчик, а на ньому висіла криво прибита стрілка, що показувала кудись угору. На ній нерівними літерами нашкрябано: "НЕДОЛАДІЯ".
- Що за Недоладія? - голосно запитала Аля.
Зненацька у найближчих кущах щось зашаруділо. З густого листя висунулася чиясь голова у шкіряному капелюшку з півнячою пір'їнкою. Капелюшок сидів набік, криво, бо лівого вуха на голові не було. Голова повернулася обличчям до Алі. Ну й очі! Одне око велике, друге - мале. Ніс набік, губи скривлені і навіть ямочка на підборідді не на своєму місці, а майже біля вуха. Але, незважаючи на це, очі дивилися лагідно, тож обличчя здавалося відкритим і добродушним.

- Ти хто? - спитала голова звичайним людським голосом. І з кущів виліз кремезний, широкоплечий хлопчина. Стояв він, нахилившись набік, бо ліва нога у нього була коротша від правої.
- Я - Аля,- отямившись від несподіванки, відповіла дівчинка. - А ти хто?
- А я - Недоладько! - губи його розпливлися в усмішці.
- От такий компот! - ніби вибачаючись за свою зовнішність, сказав новий знайомий.
- Який компот? - не зрозуміла Аля
- То в мене така приказка, махнув рукою Недоладько, не зважай!
- А-а-а! - протягла Аля. Тут вона знову згадала про стрілку на стовпчику і спитала:
- Ти часом не знаєш, що це за Недоладія?
- Ой, тепер я зрозумів! - не відповідаючи на запитання дівчинки, вигукнув Недоладько і ляснув себе по лобі. - Ти, напевно, тільки-що прибула! От так компот! А я дивлюся на тебе і нічого не второпаю. Бо хоч одна кіска у тебе й не заплетена, та дуже ти схожа на звичайну живу дівчинку!
- Як це схожа? Я і є звичайна жива дівчинка! - обурилася Аля.
- Як? Справдішня жива?! - не повірив Недоладько. Він так кумедно округлив свої неоднакові очі, що Аля голосно розсміялася.

Але ж і місто це було! подумала Аля. - Коли піде дощ, вода з парасольок усе одно стікатиме в кімнату".
Таке місто може приснитися тільки у кошмарному сні!
На кривулястих вулицях безладно стояли не будинки, а якісь розвалюхи.
Далі стояв будинок без вікон, без дверей. "Як вони там живуть у темряві? - пожаліла Аля його мешканців. - Напевно, весь час палять електрику". Та тут Аля завважила, що жодного стовпа з ліхтарями ніде не бачить. "Ой, у них, мабуть, зовсім електрики немає!" - здогадалася вона.
По вулицях ходили перехожі. У кожного з них чогось не вистачало: або взуття, або одежі, або волосся на голові. Чи просто ґудзика, комірця, краватки, чи шнурка у черевиках.
Та найголовніше - їм не вистачало усмішок. Усі в цьому місті були похмурі та невеселі.
"Та й справді,- думала дівчинка. - які можуть бути веселощі, коли у тебе чогось не вистачає!"
Нарешті Недоладько зупинився у вузенькому провулку перед вивіскою, на якій було написано: "Н Е Д О Т Е Л Ь".
Цей Недотель скидався на довгий кривий сарай із маленькими перекошеними віконцями. Прихилившись до одвірка, на порозі Недотелю стовбичив якийсь товстун у шкіряній безрукавці. Одна холоша його штанів була довша за другу.
Один будинок наче ножем перерізаний навпіл. У кімнаті на четвертому поверсі на трьох ніжках стояв стіл, а четверта висіла в повітрі. На випадок дощу будинок увесь був укритий різнокольоровими парасольками.
- Безглузда вигадка, -

Посередині широченного ліжка сидів чоловічок у нічній сорочці та нічному ковпаку з китицею. Поруч у мідному свічнику горіла свічка. Він тримав у руках банджо і легенько перебирав струни. Потім вмостився зручніше і заспівав сумно-сумно:

Книга була величезна. І щоб перегорнути сторінку, Недочеревику щоразу доводилося підніматися зі стільця. Нарешті він знайшов, очевидно, те, що шукав. Витяг з кишені окуляри і почав уважно читати. Потім щось записав на папірець, радісно потер руки і аж підскочив від задоволення.Але як же тепер дістатися до маленької кімнатки? Аля відімкнула вже декілька дверей, однак усі вони вели у ту кімнату, з якої вона щойно вийшла. З розпачу дівчинка ледь не заплакала. Адже карлик міг повернутися будь-якої миті. А вона так і не встигне прочитати чарівну книгу.

За мить він заспокоївся, закрив книгу, підсунувся ближче до вогню і, гріючи руки, щось тихо замугикав собі під ніс.
Раптом Недочеревик замовк і глянув на годинник, що як дві краплі води, був схожий на годинник з вежі королівського замку. Тільки у нього була ще й хвилинна стрілка. Годинник показував за кілька хвилин дванадцять.
Карлик заметушився, почав нишпорити по кишенях. З однієї витяг свого лівого черевика, узув його і зник.
"А якщо спробувати знову..." - подумала Аля, підбігла до стіни і швиденько провела по ній пальцем. З'явилися дверцята. Дівчинка прочинила їх і нарешті опинилася в карликовій кімнаті... Вона підійшла до столу і на обкладинці книги прочитала:
- Спра-ва но-мер.
"Що за справономер такий?" - не зрозуміла Аля. А далі було написано: "ІНСТРУКЦІЇ ДО ЗАЧАРУВАННЯ І РОЗЧАРУВАННЯ". Аля перегорнула ще кілька сторінок і радісно скрикнула. Перед очима була "Інструкція № 12. Як перенестися з країни Недоладії":
"Рівно о 12 годині, коли хвилинна стрілка збіжиться з годинниковою, стати перед годинником королівського замку, доробити все, що є у тебе недороблене, і проказати закляття:
Аля кинулася до дверей, але вони були замкнені, а ключ залишився в замку по той бік дверей.
- Ключ! Швидше, швидше! - вигукнула дівчинка. І слухала, чи не дзеленькне об підлогу. Але ні! У цій кімнаті бажання не виконувались. Аля зрозуміла, що вона замкнена.
Шукаючи порятунку, дівчинка згадала, що в кишені у неї лежить ключ від хвіртки з королівського саду. Вона спробувала відчинити двері ним. Яка радість - замок легко відімкнувся!

Щоб краще запам'яталось, Аля повторила закляття, затим перегорнула сторінку. Далі зазначені були адреси. Серед них дівчинка прочитала й свою: вулиця Будівельників, 127, квартира 121. Вона пробіглась очима до кінця списку, до чистої сторінки, на якій раптом почала з'являтися нова адреса - наче хтось невидимою рукою швидко виводив літеру за літерою.і цифра дев'яносто дев'ять. Отже, йому лишилося не доробити тільки одну справу, - і він опиниться у країні Недоладії.
"Ага, справа номер,- здогадалась вона,- це і є та чарівна книга, куди записуються всі недороблені справи, а також адреси тих, хто їх не доробив. І тоді карлик взуває черевика, мчить туди і забирає недороблене в Недоландію!"
Отож, щоб повернутися додому, Алі треба стати на площі перед годинником, заплести другу кіску і, коли проб'є рівно дванадцять, промовити закляття.
"Ні, не буде цього! - вирішила Аля. - Я всіх їх попереджу!"
Вона похапцем вирвала сторінку і заховала у кишеньку. А тепер - швидше до Недоладька, поки не повернувся карлик!
Аля намалювала на стіні двері і вийшла у коридор, потім на пустир. Двері за нею одразу ж зникли. Але тепер вона знала таємницю будиночка.
А до неї, всміхаючись, уже поспішав Недоладько.
Перегортаючи сторінку за сторінкою, Аля звернула увагу, що у списку проти кожного прізвища стояли цифри: дев'яносто вісім, сімдесят шість, п'ятдесят чотири. Біля Алиного імені, що значилось у списку під номером один, була цифра сто і слово "перенесена".
Внизу дівчинка помітила написану дрібненькими літерами примітку "До Недоладіі переноситься лише той, хто не доробив рівно сто справ".
Під номером другим у списку стояло прізвище її сусіда - Сашка-Тишка -

Аля з Недоладьком знову подалися до королівського замку. Двері їм відчинила заплакана Недопопелюшка.
- Що сталося? - стурбувалася Аля.
- Перший Недорадник наказав відрубати голову Головному Недокухарю нібито за те, що королю на обід він подав круті яйця. Але це ж неправда, я сама перевіряла, - схлипуючи, розповіла Недопопелюшка. - Недокухар був такий добрий! Він завжди пригощав мене ласощами з королівського столу! - і Недопопелюшка залилася слізьми.
- Цить, не плач! - заспокоїв її Недоладько. - Скоро цьому настане кінець.
Недопопелюшка кулачками витерла мокрі щоки і з надією подивилася на свого приятеля. А Недоладько, розповівши їй останні новини, запитав:
- Може, ти знаєш, де живе годинникар?
- Звичайно, знаю! Адже я щодня ношу йому обід! Я знаю до нього найкоротшу дорогу! Ходімо!
Недоладька вони залишили на кухні, порадивши йому видати себе за нового Головного Недокухаря, якщо прийдуть гвардійці.
Недопопелюшка вела Алю незліченними залами старого замку. Вони дуже поспішали. І все-таки перед одними дверима довелося зупинитися. У кімнаті, через яку треба було переходити, хтось був. Навшпиньки підкралися вони до дверей і побачили Першого Недорадника. Він складав до високої шафи сувої королівських наказів і наспівував пісеньку:

Тут Недорадник повернувся, і Аля з жахом побачила через підняте у шоломі забороло обличчя, точнісінько таке, яке вона на своєму малюнку стерла гумкою,- хиже і зле. Аля схопила Недопопелюшку за руку і схвильовано прошепотіла:
- Дивися, дивися, у нього обличчя, яке я стерла!
- Яке обличчя? - здивувалася Недопопелюшка.
- Там, у шоломі!
- Та шолом же порожній! У ньому нічого немає!
"Виходить, Недопопелюшка не бачить його обличчя! - зрозуміла Аля. - І ніхто не бачить! Тільки я!"
У Алі по спині забігали мурашки - чи то від страху, чи то від морозива. Не треба було стільки їсти! Мабуть, починався нежить, бо дівчинка так голосно чхнула, що в порожній залі аж загуло.
Недорадник підстрибнув до дверей, розчахнув їх і схопив Алю за руку.

Нагостривши сокиру, він змахнув з ковпака невидиму порошинку і попрямував до дверей.
На порозі кат обернувся до Алі і сказав:
- Я пішов! Хи-хи! До скорої зустрічі завтра вранці! Спи спокійно! Хи-хи-хи-хи!

У замку справді всі давно спали. Недопопелюшка з Алею обережно пробиралися темними кімнатами і коридорами. Тільки місяць і зірки світили їм у величезні чорні вікна. Та ще було чути, як на вежах перегукуються вартові. Їхні кроки відлунювали під арками.
А дівчаткам здавалося, що за ними хтось женеться. Вони міцніше стискували одна одній руку і поспішали далі.
Нарешті вони дісталися Тронної Зали і підійшли до ніші. У ній, поблискуючи у місячному сяйві, стояли лати. Шолом був на місці.
Всередині у Алі похололо. На мить їй здалося, що з щілини над заборолом за нею стежать холодні і лихі очі Першого Недорадника. Аля зібралася з духом і підняла забороло. Шолом був порожній. Дівчинка зняла його і завагалася.
- Куди ж його сховати? - міркувала вона. - А! Придумала! - і потягла Недопопелюшку у спальню Недороля Десятого.
Вони підкралися до королівського ліжка і відхилили завісу. На ліжку солодко спав Недороль. Аля швидко сховала шолом йому у подушки.
- Тут його нізащо не знайдуть! - задоволено мовила вона. - А тепер - швидше до годинникаря!
Годинникар Недождень жив у маленькій комірчині під самісіньким дахом центральної вежі. До неї вели гвинтові сходи, якими оберталися зубчасті колеса велетенського годинника.
Він уважно вислухав Алю і схвильовано заметушився по комірчині.
- Яке нещастя! Яке нещастя! - приказував він і хапався руками за голову.
Недопопелюшці ледве вдалося його заспокоїти.
Годинникар впав на стілець і розпачливо подивився на Алю.
- Я так і знав,- мало не плачучи, сказав він,- що ця стрілка колись знадобиться! Я так беріг її! І ось тепер... тепер я нічим не можу вам допомогти! Бо вчора її у мене хтось поцупив!

Справді, як же Перший Недорадник опинився за ґратами?
Вранці він, як завжди, пішов до Тронної Зали, щоб одягти шолом. Обнишпорив усю нішу - шолом зник! Оскаженівши, Перший Недорадник став бігати по замку і з кулаками кидатися на всіх, хто траплявся йому на очі. Переляканий начальник гвардійців утік із замку. Залишившись без командира, солдати покидали зброю і теж подалися навтьоки.
Безголовий Недорадник спустився у підземелля. Він порозкидав усе катове знаряддя, вибрав найбільшу сокиру і кинувся до в'язниці, щоб відрубати Алі голову.
Та за ним спостерігали Недоборода і Недовус. Коли Перший Недорадник заскочив за ґрати, вони швиденько зачинили за ним залізні двері. Тепер він був не страшний нікому!
Саме в цей час у підземелля спустився кат. Але замість Алі він побачив за ґратами Першого Недорадника, та ще й без голови.
За своє життя кат немало бачив голів без тулубів й тулубів без голів. Але щоб тулуб без голови отак вистрибував і вимахував руками - таке він побачив уперше в житті! Він вирішив, що ремеслу його настав кінець, і теж дременув із замку.
А Недороль Десятий визирнув зі спальні і побачив навкруги страшенний переполох. Він зарився у ліжко, наче у копицю сіна, і тремтів від страху так, що все ліжко ходило ходором.
Його довго шукали, аж поки хтось зазирнув у ліжко і витяг звідти зеленого від переляку маленького чоловічка, у якому ледве можна було впізнати Недороля Десятого.

Годинникар зі стрілкою спокійно повернувся на вежу. Не гаючи часу, він заліз на циферблат велетенського годинника. Аля і Недопопелюшка подавали майстру інструменти.
Годинникові цифри радісно усміхалися дівчаткам, наче давнім знайомим. І знімали капелюхи, коли майстер постукував по них дзвінким молоточком: дзень-ззень, дзень-ззень! На циферблаті відчинялися віконечка і звідти нетерпляче визирали хвилини і секунди. Їм дуже хотілося скоріше на волю! А поважні години сварили їх, щоб не заважали майстру працювати.
І щасливий годинникар заспівав! Години, хвилини і секунди йому підспівували!

Аля помітила, що Недоладько поводиться дивно.
- Що сталося? - поспитала дівчинка.
- Річ у тім, що ми вирішили не покидати Недоладію, - винувато признався Недоладько. - От такий компот! Коли ти повернешся додому і домалюєш Недорадника, він назавжди зникне з цієї країни. А Недороля ми примусимо тут працювати, доробимо все, що у нас ще не дороблено, і заживемо на славу! Бо це наша батьківщина! Та й не хочеться розлучатися, бо ми всі тут зріднилися! - додав він, обвівши поглядом площу, і посміхнувся.- А ти неодмінно повертайся додому. Тебе там ждуть - не дождуться. А Недопопелюшка... - і в очах його відбилась тривога, - Недопопелюшка, нарешті, стане принцесою. Ось, - він вийняв з-за пазухи кришталевий черевичок, - ось другий черевичок для неї.
- Але я зовсім не хочу перетворюватися на принцесу! - вигукнула Недопопелюшка і тупнула ногою.
Аля озирнулася і заніміла з подиву. Перед нею стояла чистенька дівчина у звичайних черевичках і звичайній сукні. І така гарна - у сто разів краща від найкращої принцеси!
- Я теж залишаюся тут! - сказала Недопопелюшка, і Недоладькове обличчя знову засяяло.
- А що ж буде з Недочеревиком? - раптом згадала Аля.
- А що зможе заподіяти нам карлик, коли ми разом? - усміхнувся Недоладько. - Нехай і далі переносить сюди недороблені справи і записує адреси тих, хто їх недоробляє. Але, звичайно, чим менше буде недороблених справ, тим легше нам буде тут. От такий компот!
Тоді будемо прощатися, - зажурено мовила Аля,- Я б ще залишилася, але треба негайно попередити Сашка та інших дітей. Прощавай, Недоладьку! - Аля піднялася навшпиньки і поцілувала його в щоку. - Не плач, Недопопелюшко! - втішила вона подругу, хоча у неї самої на очах бриніли сльози. - Не забувайте мене! Я вас ніколи не забуду!
Вона глянула на годинник. Стрілки показували за одну хвилину дванадцять. Аля витягла з кишені стрічку і швиденько заплела косу.
Годинник почав відбивати дванадцяту.

проказала дівчинка і опинилася вдома.

Вона сиділа на підлозі у своїй кімнаті. Все було, як і раніше.
"Неначе у ракеті!" - подумала Аля. Підвелася з підлоги і знайшла у книжковій шафі старий альбом з недомальованим чоловічком. Дівчинка взяла олівець і почала домальовувати йому голову.
У кімнаті було тихо. Тільки олівець шурхотів... І Аля мимоволі почала наспівувати пісеньку, яка склалася сама:

Аля дуже старалася. Однак обличчя у чоловічка знову, як і першого разу, вийшло хиже і зле.
А в цей час у Недоладії Недовус і Недоборода, які все ще чатували Першого Недорадника, побачили, як той швидко-швидко закрутився на одному місці, наче дзига, і... зник, наче його й не було!

Карлик Недочеревик і досі тиняється по білому світу і збирає в Недоладію недороблені справи. А недоладяни негайно їх доробляють. І невідомо, хто кого переможе, бо ще багато у нас тут недороблених справ.
Недороль Десятий влаштувався працювати нічним сторожем. Він цілі ночі грає сам із собою в кості. Кат працює гострильником. Краще від нього ніхто не може нагострити кухонного ножа чи ножиці.
А Перший Недорадник висить у Алі над письмовим столом, пришпилений кнопками до стіни. Він злісно дивиться на Алю. Адже це через неї він так і не став королем.
Тепер його Аля аніскілечки не боїться.
Та й ніколи їй звертати на нього увагу. Адже у неї в кишеньці величезний список з адресами, куди вона неодмінно мусить завітати.
А до тебе вона ще не приходила?

За матеріалами: Галина Малик. "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії". Повість-казка. Художники: Анатолій Фролов, Любов Шевченко. Київ, видавництво "Веселка", 1990 рік, 93 с.
Більше творів Галини Малик на нашому сайті:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казки для дітей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
галина малик

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
незвичайні пригоди алі в країні недоладії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
повість-казка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
читати та завантажити

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
художники - анатолій фролов

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
любов шевченко.

# data[].attributes.attachment_link.title
Галина Малик, повість-казка з ілюстраціями "Незвичайні пригоди Алі в країні Недоладії" (читати та завантажити)

# data[].attributes.attachment_link.description
Ця казка дуже-дуже цікава і повчальна. У ній розповідається про дівчинку Алю, яка завжди недороблювала свої справи і потрапила до країни Недоладії. Це країна, в якій ніколи нічого не дороблюється. Герої казки, названі такими іменами, які починаються на Недо-, тому що вони недоробляли справи. Жителі цієї країни називаються недоладяни.