# data[].attributes.body
Otrā pasaules kara laikā 1940. gadā Latviju okupēja PSRS. Izmantojot savu “valsts – uzvarētājas” statusu, PSRS Latvijas teritoriju paturēja savā kontrolē arī pēc kara beigām, saglabājot tai 1940. gadā definēto padomju sociālistiskās republikas statusu. Ņemot vērā PSRS režīma represīvo politiku, Latvijas neatkarības atjaunošana ilgi nebija iespējama. Situācija pakāpeniski mainījās pēc 1985. gada, kad par PSRS vadītāju kļuva  Mihails Gorbačovs

# data[].attributes.body
Viņš PSRS uzsāka plašas reformas, kuru otrajā posmā (no 1988. gada) pieteica reformas sabiedrības demokratizācijas un valsts varas decentralizācijas virzienā. M. Gorbačovs pieļāva atteikšanos no PSKP varas monopola un viedokļu dažādību. Šo situāciju bez kavēšanās izmantoja arī Latvijas sabiedrība. Tika uzsāktas diskusijas par padomju režīma pastrādātajiem noziegumiem un Baltijas valstu teritoriju nelabvēlīgo ekonomisko politiku, kā arī par pašu nelikumīgo Baltijas valstu pievienošanas faktu PSRS.

# data[].attributes.body
Liela nozīme sabiedriskos procesos bija medijiem, kuri strauji atbrīvojās no cenzūras. No 31.01.1988. Latvijas Televīzijā (TV) tika pārraidīts analītiskās žurnālistikas raidījums “Labvakar” (vadītāji Edvīns Inkēns, Ojārs Rubenis un Jānis Šipkēvics), kurš ieguva lielu popularitāti, pateicoties aktuālajai tematikai. 01.–02.06.1988. notika LPSR Rakstnieku savienības valdes paplašinātais plēnums, kura laikā Mavriks Vulfsons paziņoja, ka Latvija 1940. gadā tika okupēta; M. Vulfsona uzstāšanos pārraidīja arī Latvijas TV. Pieauga tautas un neformālo organizāciju aktivitāte. Jau 1986. gadā tika izveidota cilvēktiesību aizstāvības grupa “Helsinki-86”; 14.06. un 23.08.1987. notika pirmās pret padomju režīmu vērstās demonstrācijas pie Brīvības pieminekļa.

# data[].attributes.body
10.07.1988. tika izveidota Latvijas Nacionālas neatkarības kustība (LNNK), taču par skaitliski lielāko sabiedriski politisko organizāciju kļuva 08.10.1988. dibinātā Latvijas Tautas fronte (LTF), kas ātri kļuva skaitliski lielāka par Latvijas Komunistisko partiju (LKP). Par LTF priekšsēdētāju dibināšanas kongresā tika ievēlēts publicists Dainis Īvāns. Iegūstot un pakāpeniski pārņemot politisko varu un ietekmi, LTF 1989. gada vasarā atklāti paziņoja, ka tās galvenais politiskais mērķis ir Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošana.

# data[].attributes.body
Lai atjaunotu Latvijas valstisko neatkarību, tika izskatītas divas alternatīvas – starptautiski tiesiskais un konstitucionālais ceļš. Pirmajā gadījumā lielāks uzsvars tiktu likts uz starptautisko organizāciju iesaisti un 1940. gadā okupētās Latvijas Republikas (LR) pilsoņu un to pēcnācēju starptautiskas prasības iesniegšanu par neatkarības atjaunošanu, bet otrajā – neatkarību atjaunot, izmantojot PSRS spēkā esošās likumdošanas normas un likumu pieņemšanas kārtību. Riski pastāvēja abos gadījumos. Pirmajā gadījumā bija lielas neskaidrības, kā šādu starptautisku tiesvedību praktiski varētu īstenot, savukārt otrajā – bija jāpanāk LPSR AP balsojums, kurā vismaz 2/3 deputātu atbalstītu neatkarības atjaunošanu. LTF izšķīrās par dalību 1990. gada pavasarī gaidāmajās LPSR AP vēlēšanās, lai īstenotu konstitucionālo neatkarības atjaunošanas ceļu. Šim ceļam nepiekrita tie, kas uzskatīja, ka neatkarības atjaunošanā konsekventi jāvadās pēc Latvijas Republikas Satversmes un jauno parlamentu var ievēlēt tikai LR pilsoņi un to tiesību mantinieki (pēcnācēji). 12.1989. tika izveidotas Latvijas Pilsoņu komitejas, kuras reģistrēja LR pilsoņus, kā arī LR pilsonības kandidātus. Pilsoņu komitejas noorganizēja LR Pilsoņu kongresa vēlēšanas (04.1990.), taču kongresa loma tā arī palika otršķirīga pēc LTF uzvaras LPSR AP vēlēšanās. Vienoties par kopīgu platformu un ciešu sadarbību starp Pilsoņu kongresu un LR AP neizdevās.

# data[].attributes.body
Pret Latvijas neatkarības ideju aktīvi bija nostājies Latvijas Komunistiskās partijas (LKP) reakcionārais spārns, kā arī ar tā atbalstu 01.1989. izveidotā LPSR Internacionālā Darbaļaužu fronte (Interfronte), kas izvirzīja savus deputātu kandidātus. Situāciju sarežģīja arī radikālāko neatkarības atjaunošanas atbalstītāju aicinājumi boikotēt AP vēlēšanas, norādot, ka tās ir nelikumīgas un notiek PSRS okupācijas apstākļos.

# data[].attributes.body
Baltijas valstu iedzīvotāju drosmīgā un mērķtiecīgā rīcība ievērojami pasteidzināja PSRS sabrukumu. Kad Baltijas valstu valdības 1990. gada vasarā pieņēma lēmumus par maksājumu pārtraukšanu PSRS budžetā, līdzīgus soļus spēra arī citas padomju republikas, paātrinot PSRS kā vienotas valsts ekonomisko sabrukumu.

Neraugoties uz M. Gorbačova solījumiem neizmantot vardarbīgas metodes varas maiņai Baltijā, Lietuvā un Latvijā, 01.1991. notika PSRS armijas un iekšlietu struktūru uzbrukumi vietējām varas iestādēm un stratēģiskiem objektiem. Latvijā situācijas saasināšanās augstāko eskalācijas punktu sasniedza 14.–20.01.1991., kad notika periodiski PSRS specvienību kaujinieku uzbrukumi Latvijas varas iestādēm. Šajos uzbrukumos gāja bojā dienesta pienākumus pildoši darbinieki un civiliedzīvotāji – milicijas darbinieki Vladimirs Gomanovičs un Sergejs Konoņenko, Iekšlietu ministrijas šoferis Roberts Mūrnieks, skolnieks Edijs Riekstiņš, kinooperatori Andris Slapiņš un Gvido Zvaigzne.

# data[].attributes.body
Pēdējais mēģinājums apturēt neatkarības atjaunošanas procesu un gāzt LR likumīgo varu notika 19.–21.08.1991., kad virkne vadošu PSRS amatpersonu Maskavā sarīkoja pret M. Gorbačovu vērstu puču. Tā organizētājus Latvijā aktīvi aizstāvēja LKP un PSRS armija, draudot ar vardarbīgu valsts iestāžu pārņemšanu un amatpersonu arestiem. Puča laikā LR AP 21.08.1991. pieņēma konstitucionālo likumu “Par Latvijas Republikas valstisko statusu”, kurā tika pasludinātas pārejas perioda beigas un Latvijas valstiskuma atjaunošana. Visai drīz pučs izgāzās, bet jau pirms tam bija iesācies Latvijas valstiskās neatkarības atjaunošanas starptautiskās atzīšanas process. Īsā laikā Latvijas neatkarību atzina lielākā daļa pasaules valstu.

# data[].attributes.body
Neatkarības atjaunošana bija eksistenciāli svarīgs faktors Latvijas nācijas attīstībai. Neraugoties uz smago ekonomikas transformēšanās procesu pēc PSRS ekonomiskās telpas sabrukuma, īsā laikā Latvijā izdevās atjaunot modernas demokrātiskas eiropeiskas valsts standartiem atbilstošu valsts pārvaldi, brīvā tirgus principiem atbilstošu ekonomiku, kā arī Latvijas pārstāvniecību dažādās starptautiskās organizācijās. Līdz ar neatkarības atjaunošanu Latvija atgriezās tās kultūrvēsturiskā telpā, uzsākot integrāciju kolektīvajās Rietumu politiskajās, saimnieciskajās un drošības organizācijās.