# data[].attributes.body
Offer i Den nye Pagt

# data[].attributes.body
| Hvordan og hvorfor ofres i Den nye pagt? Hvilken sammenhæng er der mellem ofring og pagt? Hvilken sammenhæng er der mellem ofring af påskelammet i Den gamle - og Nye Pagt? Hvorfor skulle Gud ofre Jesus? Hvordan og hvorfor er Jesus Guds offerlam? Hvilken betydning har ofringen af påskelammet i Den nye pagt? Hvilken betydning har nadveren i Den nye pagt?

# data[].attributes.attachment_link.title
1 Kompetencemål Når Gud bestemmer- Offer i Den Nye Pagt.pdf

# data[].attributes.headline
Offer. Fakta - Ordbog til bibelen. S. 194- 196

# data[].attributes.subject
Offer. Fakta - Ordbog til bibelen. S. 194- 196

# data[].attributes.attachment_link.title
Offer Fakta-ordbog til Bibelen Haase.pdf

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvad betyder treenigheden? Hvem var Jesus Kristus? Hvornår opstod kirken? Hvilken betydning har dåben i kristendommen? Og hvad er de mest centrale begreber? Bliv klogere på de absolut vigtigste ting du bør vide om kristendommen

1. Jesus Kristus

Kristendommens stifter er Jesus fra Nazareth. Kristus er den titel på latin (Christos, græsk), som de første kristne gav ham: "den salvede", hvilket var betegnelsen for den forventede frelserskikkelse i jødedommen (Messias). Ifølge evangelierne levede Jesus i de tre første årtier efter år 0. Først i de sidste par år af sit liv trådte Jesus offentligt frem.

Han blev arresteret af det jødiske præsteskab for Gudsbespottelse, men henrettet af den romerske besættelsesmagt for at være oprører.

2. Treenighed

Tidligt i kristendommens historie opstod den overbevisning, at den Gud, som havde skabt verden og udvalgt det jødiske folk nu havde vist sig i Jesus fra Nazareth. Frelseren. Ved sin opstandelse fra de døde, havde han vist, at han var Guds søn. Efter sin himmelfart gav Jesus den guddommelige kraft videre til sine tilhængere, en kraft der fik dem til at udbrede kristendommen og som holdt deres tro og håb ved lige og bandt dem sammen i et fællesskab. Denne kraft kalder skrifterne i Ny Testamente for Helligånden. Gud viser sig altså som skaber, Jesus Kristus og Helligånd.

3. Kirken

Fællesskabet af Kristus-troende kaldes kirken. Ordet har to betydninger: 1) dem der er kaldt ud - og 2) dem der hører Herren til. Kirkens udgangspunkt er gruppen af Jesu disciple. I løbet af de første århundreder efter Jesu virksomhed etablerede kirken sig i Det romerske Imperium. Hurtigt opstod der en egentlig organisation med præster og biskopper.

4. Gudsriget

Det centrale i Jesu forkyndelse var Gudsriget. Gudsriget er den tilstand, hvor det onde er overvundet og Gud alene hersker i denne verden. Jesus forkyndte, at dette rige var kommet nær med ham, og tegnene var hans helbredelser, uddrivelser af dæmoner og tilgivelsen af menneskers synder. Engang skal Gudsriget blive en altomfattende virkelighed i et evigt liv ved Jesu genkomst. Det er kristen tro, at man skal opstå til dette liv.

5. Dåben

De første kristne brugte dåben, dvs. en rituel neddykkelse i vand, som et ydre tegn på, at man tilhørte Jesus. Dåben blev altså adgangen til kirkens fællesskab. I dåben blev den troendes tidligere liv så at sige renset væk, og man kunne begynde det nye liv som kristen. I den tidlige kristendom var dåben en voksendåb, hvor man forinden sagde ja til troen på Jesus Kristus. Men efterhånden blev dåb af spædbørn den almindelige praksis.

6. Nadver

Jesu sidste måltid med disciplene, inden han blev taget til fange, var det jødiske påskemåltid. Og dette måltid brugte Jesus til at fortælle sine tilhængere, at han efter sin død ville være tilstede i det brød og i den vin, som måltidet bestod af. Nadveren er derfor både et måltid til minde om Jesus, men også det måltid, hvori den kristne får del i det, han har gjort for mennesker.

7. Gudstjeneste

Den kristne gudstjeneste voksede frem af det nadvermåltid, som man hver søndag (Jesu opstandelsesdag) mødtes til. Nadveren har stadig en betydelig placering i de fleste kirkesamfund verden over. Men vigtige dele af gudstjenesten er ligeledes bønnen (f.eks. Fadervor) og prædikenen.

8. Synd

Synd betyder egentlig "adskillelse" og er betegnelsen for de vilkår, mennesket lever under. At mennesket selv vil gøre sig til herre over sit liv, tænker og handler egoistisk, betegnes som synd. Synden sidder i menneskets onde vilje, som er imod Guds vilje. Fortællingen om Adam og Eva, der spiser af kundskabens træ (1. Mosebog kapitel 3), er den mytiske forklaring på syndens virkelighed.

9. Frelse

Den kristne lære om frelse har Jesu død og opstandelse som baggrund. Jesu død ses som en stedfortrædende lidelse, idet han dermed har taget menneskets synd og det onde på sig. Og ved sin opstandelse fra døden påskemorgen har Jesus sprængt syndens og det ondes magt over mennesket. I troen på, at dette er sandt, ved at lade sig døbe og modtage nadveren har den enkelte del i frelsen og opstår engang til evigt liv i Gudsriget.

10. Kærlighedsbudet

"Du skal elske din næste som dig selv" står der i Matthæusevangeliets kapitel 22, vers 39. I Jesu forkyndelse knyttes budene fra Gammel Testamente om kærlighed til Gud og kærlighed til næsten sammen til at være et.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvad betyder treenigheden? Hvem var Jesus Kristus? Hvornår opstod kirken? Hvilken betydning har dåben i kristendommen? Og hvad er de mest centrale begreber? Bliv klogere på de absolut vigtigste ting du bør vide om kristendommen Kristendommens stifter er Jesus fra Nazareth.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Her kan du læse om nogle af de mest benyttede kristne symboler, som eksempelvis korset, fisken og duen

De første kristne overtog en række symboler fra samtidens antikke mytologi og dagligdag, men gav dem kristelig betydning. I forfølgelsestider tjente symbolet fisk eksempelvis som et indforstået tegn- og signalsprog.

Som religiøst og kirkeligt tegn anvendtes symboler for at afværge eller fremkalde en virkning, fx at slå korsets tegn (at korse sig) for at afværge det onde, eller de kristne i Egypten, der brugte ankh-korset for at fremkalde længere/evigt liv.

I kristne kirker og samfund verden over anvendes symboler stadig i stor udstrækning. Nedenfor følger nogle af de mest benyttede.

Korset er et symbol på den kristne tro

Korset er betegnelse for en opretstående pæl med en tværbjælke, der blev anvendt som henrettelsesredskab af blandt andetperserne og romerne. Korsfæstelse var en særdeles smertefuld og meget vanærende straf, der blev tildelt oprørere, slaver og ikke-romerske statsborgere.

For de første kristne var korsetsymbol på noget skamfuldt og fornedrende.Men efter, at kristendommen blev statsreligion i Rom, kom korset til at betyde frelse. Især fordi Konstantins mor, Helena, drog til det hellige land og hjembragte det, legenden fortæller var de sidste rester af Jesu kors.

Hos Paulus optræder korset som et billede på Kristi gerning, lidelse og offer, og i overført forstand betegner et kors den byrde og smerte, som den kristne må tage på sig som Jesu discipel og efterfølger.

Korset er med sine vandrette og lodrette linjer, der skærer hinanden, også symbol på mødet mellem det himmelske og det jordiske det sted, hvor Jesus hang og døde. Den lodrette bjælke symboliserer det himmelske, det guddommelige og det evige; mens den vandrette bjælke symboliserer det jordiske, det menneskelige og det endelige
Det tomme kors er bart, i modsætning til krucifikset. Det symboliserer dødens overvindelse, sejr og opstandelsens under og foretrækkes i den protestantiske kirke.

Krucifikset

Krucifiks stammer fra latin, hvor kors hedder crux og fæstet hedder fixus.

Krucifikset er et kors med en Kristusskikkelse. Det illustrerer Jesu lidelse og korsdød og symboliserer lidelseshistoriens frelsende betydning og foretrækkes i den katolske kirke.

Det romanske krucifiks fremstiller Kristus som den sejrende, opretstående og med kongekrone. Det gotiske skildrer den korsfæstede Kristus som den lidende, naglet til korset og med tornekrone.

Fisken

Fisken er et oldkirkeligt akronym for Kristus, og et Kristussymbol, idet det græske ord for fisk er ichthys, og forbogstaverne i Iesous Christos Theou Yios Soter (= Jesus Kristus Guds Søn Frelser) danner ordet ichtys.

Ordspillet blev først brugt af de kristne i Roms katakombere og på bymure for at vise vej til hemmelige gudstjenester med mere(kristne risikerede dødsstraf).

Treenigheden

Treenigheden er den kristne, teologiske lære, at Gud er ét væsen med tre personer: Gud Fader, Gud Søn og Gud Helligånd.

Læren om treenighed udspringer af troen på Gud som kærlighed, der giver sig selv hen i Kristus, så alle får del i Gud ved Helligånden. I troen hænger Gudstro, Kristusbekendelse og håb om frelse uløseligt sammen.

Treenighedsskjold:
Understreger, at Gud er én. Én Gud med tre fremtrædelsesformer:
Gud Fader: Skaberen
Gud Søn: Frelseren
Gud Helligånd: Opretholderen

JHS

JHS er latin for Jesus Hominum Salvator (Jesus, menneskenes frelser). Monogrammet kan også ses som IHS, da I og J er det samme bogstav på latin.

Alfa og omega

Alfa og omega er det første og sidste bogstav i græske alfabet. Kristus er begyndelsen og enden: Jeg er Alfa og Omega, siger Gud Herren, han som er og som var og som kommer, den Almægtige (Åb 1,8). Betyder, at Gud er ét og alt, det første og det sidste.

Agnus Dei

"Agnus Dei" er latin og betyder Guds lam.

Kristus symboliseret ved et lam med korsglorie og sejrsfane, stående på bogen med de syv ubrudte segl (Åb 6).

I Det Gamle Testamente bruges lam i kultisk betydning som offer- og påskelam og er et symbol på Herrens lidende tjener og messisastiden. I dele af Det Nye Testamente er Guds Lam en kristologisk betegnelse. Lammet karakteriserer Jesus Kristus som den, der soner menneskets synder, som ofres for menneskets skyld.

I den romersk katolske messe er Agnus Dei den sidste fællesbøn inden kommunionen og lyder: Guds lam, som borttager verdens synder, forbarm dig over os, giv os fred. Bønnen bedes tre gange.

Duen

Duen er et universelt symbol på fred og et kristent symbol for Helligånden.

I Det Gamle Testamente var det duen, der blev sendt ud fra arken for at finde tegn på liv efter syndfloden og vendte tilbage med en olivengren og fredstegn (1 Mos 8,8-12), og i Det nye Testamente, hvor Jesus døbes i Jordanfloden af Johannes Døber, kommer Helligånden til Jesus i skikkelse af en due:

Og det skete, da hele folket lod sig døbe, og også Jesus blev døbt, og mens han bad, at himlen åbnedes og Helligånden dalede nedover ham i legemlig skikkelse som en due; og der lød en røst fra himlen: Du er min elskede søn, i dig har jeg fundet velbehag! (Luk 3,21-22).

Brød og vin

Brød og vin bruges ved den kristne nadver og er symbolet på, at Jesus gav sig selv for at frelse mennesket og døde, så mennesker kan leve. Nadverens historiske oprindelse er Jesu sidste måltid med disciplene:

Mens de spiste tog Jesus et brød, velsignede og brød det, gav sine disciple det og sagde: Tag det og spis det; dette er mit legeme. Og han tog et bæger, takkede, gav dem det og sagde: Drik alle heraf; dette er mit blod, pagtens blod, som udgydes for mange til syndernes forladelse (Matt 26,26-29).

I den kristne kirke er brødet og vinen mere end blot et symbol, idet nadveren er et sakramente: Et synligt tegn på en usynlig nåde, der betegner Guds pagt med mennesker.

Dåben

Dåben er en rituel og religiøs symbol- og renselseshandling. I den kristne kirke er den desuden et sakramente, og en overgangsrite, der er knyttet til navngivningen af børn. Den praktiseres som vanddåb, fordi vandet symboliserer renselse, død og genfødsel: Vandet er på samme tid tilintetgørelsens og nyskabelsens element. Derforuden viser vanddåben hen til Johannes Døberens bodsdåb til syndernes forladelse, som Jesus selv modtog.

Den kristne dåb sker i Jesu navn: Gå derfor hen og gør alle folkeslagene til mine disciple, idet I døber dem i Faderens og Sønnens og Helligåndens navn (Matt 28,19), og i dåben modtager den døbte Helligånden og får skæbnefællesskab med Kristus: Omvend jer og lad jer alle døbe i Jesu Kristi navn til jeres synders forladelse, så skal I få Helligånden som gave. (ApG 2,38).

Påskeliljen

Påskeliljen er et særligt dansk symbol på genopstandelsen og livets sejr over døden. Påskeliljen er valgt, fordi navnet peger på påsken, der er kristendommens vigtigste højtid: Dagene, hvor Jesus korsfæstes og dør, Langfredag, og genopstår fra de døde, Påskedag.

Symbolikken hjælpes på vej vha. frøet (det døde blomsterløg), der lægges i jorden, spirer og vokser frem som en levende smuk blomst.

I kristen kunst har hver af de fire evangelister et symbol:

Johannes har ørnen
Lukas har en bevinget okse.
Markus har en bevinget løve.
Matthæus har et bevinget menneske.

Hjertet

Hjertet er et universelt symbol på livets centrum og for kærlighed. Som kristent symbol symboliserer det menneskets gudsforhold og Jesus Kristus, der for den kristne opfattes som indbegrebet af kærlighed.

I kristendommen er hjertets metaforik især udfoldet i fx pietismen, der vægter den indre, subjektive religiøse oplevelse.

Ankeret

Selve ankeret er et kristent symbol på håb.

I Bibelen beskrives ankeret som symbol på den afdøde sjæls håb om at komme i tryg havn hos Gud, og i den tidlige kristendom var ankeret derfor et ofte anvendt symbol på kristne gravsten.

Ankeret er også del af det treleddede kristne symbol, der er sammensat af et kors, et anker og et hjerte. Det betegner tro, håb og kærlighed: Den kristne tror på Jesus, som døde på korset, og korset er derfor et symbol på troen. Den kristne håber, at Gud er det anker, der holder mennesket fast i troen, når bølgerne går højt og livet bliver kaotisk ligesom det håber på et liv efter døden og ankeret er derfor symbol på håbet. Den kristne er frelst og har fået kærligheden og livet givet, og hjertet er derfor symbol på kærlighed: "Så bliver da tro, håb og kærlighed, disse tre. Men størst af dem er kærligheden" (I. Kor 13,13).

Rosen

Rosen er symbol for jomfru Maria. Både som den hvide rose, der symboliserer renhed, og som den rosenbusk, Jesus vokser frem på.
Rosen er også symbol på kærlighed og for Jesus Kristus, fordi rosen nævnes i Højsangen, der er et kærlighedsdigt.

Højsangen blev kanoniseret, fordi digtet kan læses og forstås som udtryk for Guds kærlighed, og det er derfor oplagt at opfatte rosen som billede på det ultimative udtryk for Guds kærlighed: Jesus Kristus selv.

Skibet

Skibet er et symbol på den kristne kirke både forstået som bygning og menighed.

Hovedbygningen i den kristne kirke kaldes skibet og sejler altid mod øst. Det betyder, at koret på alle gamle kirker vender mod øst, mens tårnet vender mod vest og våbenhuset mod syd.

I Danmark er der tradition for at hænge modelskibe i kirkerummet.
(Illustrationer fra infogram)

# data[].attributes.attachment_link.description
Her kan du læse om nogle af de mest benyttede kristne symboler, som eksempelvis korset, fisken og duen De første kristne overtog en række symboler fra samtidens antikke mytologi og dagligdag, men gav dem kristelig betydning. I forfølgelsestider tjente symbolet fisk eksempelvis som et indforstået tegn- og signalsprog.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danmarks største religionsportal med levende og engageret debat, nyheder og baggrundsartikler om religion i Danmark og udlandet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Når vi spiser lam til påske, er det både forårsmad og et symbol for påskens budskab, for Jesus døde på korset som et uskyldigt lam.

# data[].attributes.attachment_link.description
Forskellen på Ba'al, Molok og Gud er svær at få øje på.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!" (1. Kor. 11,25)

"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!"

(1. Kor. 11,25)

Den hellige nadver har sin plads i afskedens time. Her siger Jesus farvel til sine apostle med brød og vin og gør sit testamente. Der bliver ikke skrevet noget ned i den anledning. Jesu testamente er en handling, selv om der også indgår ord i handlingsforløbet. Men vi har i det hele taget ingen skriftlig overlevering fra Jesu egen hånd og intet, der vidner om, at han har bedt andre skrive for sig. Det er næppe en tilfældighed, men skyldes nok, at Jesus ikke ønskede at blive fanget ind i en bog og få sit ærinde sat på plads mellem bogstaver. Jesu liv er handling, og alle hans ord får deres sidste og afgørende betydning ved at blive føjet ind i det, han gør.

Det betyder ikke, at vi kan undvære evangeliernes overlevering af Jesu ord i prædiken og samtale. Men det minder om, at kristendom stadig er handling: Guds handling, der rækker ind i vort liv for at tage hånd om det. Kun i den sammenhæng kommer overleveringen til sin ret, og de døde bogstaver får ånd og liv.

I brødet og vinen samler Jesus den sidste aften alt, hvad han har delt med sine apostle, og rækker det til dem, inden de skilles. Han giver dem sig selv og alt, hvad der er i ham: syndernes forladelse, opstandelsens håb og et liv under Guds omsorg. Så skilles deres veje, da de rejser sig fra bordet og går over i Getsemane have, og de mødes først igen, da han har fuldendt sin gerning og står for dem som den opstandne. Men her ved bordet har han endnu noget at gøre. Her gør han det testamente, som han dagen efter billledligt talt skriver under på med sit blod, og som Gud Fader selv stadfæster på trediedagen, da han rejser ham af døde.

Når vi gentager den hellige handling, ligger vægten stadig på det, der sker: At Kristus med brød og vin gør os til sine medarvinger og giver os del i alt det, som er hans.

Erling Stougård Thomsen

# data[].attributes.attachment_link.title
"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod...

# data[].attributes.attachment_link.description
"Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!" (1. Kor. 11,25) "Dette bæger er den nye pagt ved mit blod; gør dette, hver gang I drikker det, til ihukommelse af mig!" (1. Kor. 11,25) Den hellige nadver har sin plads i afskedens time.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
At lidelse og død skulle være et offer, Jesus frivilligt påtog sig for menneskehedens skyld, er volapyk for den, der fæster al sin lid til egen opholdelsesdrift og uanede udviklingsmuligheder

Hvad er et offer for noget? Hvorfor overhovedet bringe ofre? Hvorfor pålægge sig selv noget så besværligt og ubehageligt? Var Jesus virkelig et offer?

Jesus død som offer

På mange måder er tanken om at bringe ofre kommet i miskredit. Det er ikke noget, vi forstår noget særligt positivt ved, selvom begrebet offer både benyttes i Det Nye Testamente til at forstå Jesu livsgerning og står centralt i den kristne kirkes nadverliturgi.

Her i påsken mindes vi langfredag Jesu død. Det var en død, der meget tidligt i den kristne kirkes historie blev forstået og tolket som en offerdød. Hvordan kan vi positivt forstå Jesu død som et offer? Er det ikke sygt, at nogen skal ofre sig for os, vil nogle sikkert spørge.

Lad mig svare ved at begynde et andet sted. I dag tales der meget om udvikling. Det er næsten et mantra alle vegne, mens udviklingens modsætning, afvikling, ofte helt glemmes eller fortrænges. Det er skidt, for begrebet afvikling rummer betydninger, der i den kristne tradition har været knyttet til offerbegrebet.

Det at ofre sig er i dårlig kurs

Men heller ikke afvikling forbinder vi med noget særligt positivt eller livsfremmende. Det er kun gæld, der afvikles, eller et mislykket projekt eller en forretning, der afvikles. Vi foretrækker at bade os i udviklingsmuligheder, mens afviklingens realiteter let forsvinder i glemslens mørke.

Det betyder, at der i dag ikke er status i at bringe ofre. Der er ingen ære ved frivilligt at afstå fra ambitioner, berigelse eller status, for at andre kan komme til. At vi skal indskrænke os, bryder vi os ikke om. At vi er nødt til i nogle situationer at træde til side, afstå fra at udnytte en mulighed for andres skyld, eller måske endda påtage os visse ofre, er i dårlig kurs.

Måske er det derfor, vi taler om, at solidariteten har så trange kår i vores samfund. Eller lidt anderledes formuleret: Vi vil et liv uden død, vi vil udvikling uden afvikling, vi vil nyde frem for at yde, vi kræver hellere frem for at afstå noget. I velfærdens og nydelsens tidsalder, hvor pensionskasserne og nydelsesindustrien har kronede dage, opleves dette som en selvfølgelighed. Alt andet er langt ude.

Jesus er det fuldbragte offer

Tidsånden korser sig ved den gamle tanke, at mennesket skal kæmpe imod sider af sig selv. For tidsånden er egen fremdrift i centrum: Du skal sætte din egen dagsorden og få dig en platform, som det så voldsomt hedder. Gamle dages tale om at døde sig selv er nærmest vendt på hovedet. Nu er det den anden, der skal "dødes" ved at indskrænke sig, så jeg kan tage pladsen. Den anden er blevet reduceret til en konkurrent, der skal udkonkurreres, enten det så er kollegaen på arbejdspladsen, eller det er Kina på det globale marked.

Det er altså ikke så mærkeligt, at vi har svært ved at forstå, hvorfor Jesu liv skulle indeholde lidelse og død for andres skyld. Det er for dumt og indskrænket. Vi vil hellere sværme om egen opstandelse og evige livsudfoldelse fremfor at hengive os til Jesu "bitre lidelse og død", som det hedder i et af folkekirkens nadverritualer. At lidelse og død skulle være et offer, Jesus frivilligt påtog sig for menneskehedens skyld, er volapyk for den, der fæster al sin lid til egen opholdelsesdrift og uanede udviklingsmuligheder.

Men i Det Nye Testamente står Jesu lidelse og død som nævnt central og i et af nadverritualerne i folkekirken siges det ligefrem, at Jesus er "det fuldbragte offer", hvis "kød og blod udgydes for jer til syndernes forladelse".

Jesu blod udgydes

For moderne mennesker er det en uting, at blod overhovedet skal udgydes. Men det er kun, fordi den oprindelige mening med ordene er gået tabt. Det er nemlig vigtigt at huske, at blodet i Jesu jødiske samtid blev forstået som det mest livagtige ved et levende væsen. Det er kontakten og foreningen med Guds inderste, det mest livagtige, der er det centrale i den kristne nadver; det er delagtigheden med livssubstansen altså "Jesu legeme og blod" det hele handler om.

Ikke det spektakulære syn af Jesu blodige død, som for eksempel Mel Gibson er så besat af i filmen "The Passion of The Christ" fra 2004. Ikke en martyrdød, Jesus gik ind i for egen vindings skyld. Det er meget vigtigt at have for øje, når vi langfredag mindes Jesu lidelse og død. I centrum må være, at Jesu legeme og blod udgydes for vore synders forladelse, og ikke for Jesu egen eller Guds skyld. Det er vitterlig noget, der så rent og helt gives os, for at vi kan forsone os med os selv som syndere.

I folkekirken synges ofte den oldkirkelige salme "O du Guds lam". Den findes i to af de tre forordnede nadverindledninger, præsten kan vælge imellem til højmessen. I salmen sammenlignes Jesus med et lam, der ofres, sådan som det tilsvarende var sket i templet under den jødiske påske.

Et offer til liv

For de første kristne var Jesu offer så fuldt og helt, at alle andre religiøse ofre for at behage Gud blev ligegyldige. I stedet skulle de kristne bringe deres legemer "som et levende og helligt offer" (Rom. 12, 1) altså ikke et dødt offer, men et levendegjort offer; ikke et offer til død, men et offer til liv.

Det skulle være den nye åndelige gudstjeneste. En tjeneste, der kunne medføre ofre for næstens skyld. Det gælder også i dag. Afgørende er stadig, at det livsfornødne allerede er tilvejebragt med Jesu liv, død og opstandelse. Kun lovsangen skal bæres frem for Gud i gudstjenesten som et takke- og glædesoffer.

I den kristne nadverfejring er der ikke tale om, at et dyr eller en afgrøde skal bringes til helligstedet for at behage Gud, men der er tale om, at Jesus gives hen "for mange". I den jødiske samtid distancerede præsterne sig fra det udsonede blandt andet ved at vaske hænder efter offerhandlingen i templet. I den kristne nadver er det derimod ifølge den lærde tyske teologiprofessor Gerd Theissen et afgørende fremskridt, at der ikke er tale om en distancering ved at udskille syndofferet fra menneskers midte. Tværtimod er der tale om en renselse foretaget af den ofrede, fordi den ofrede også er den nærværende. Den korsfæstede Kristus udskilles ikke, men er fortsat nærværende. Det handler langfredag også om.

At et menneske og ikke et dyr dør offerdøden, var nyt for den jødiske samtid. Forestillingen om, at et menneske går i døden for andre kendes fra den hellenistiske verden, men her er det udelukket, at denne offerdød for andre indebærer en tilbagevenden fra døden for den, der ofres. At der således skulle bestå et livsfællesskab med den ofrede er helt ukendt for Jesu samtid. Når Jesus vender tilbage fra døden ved at opstå, så er det igen ifølge Gerd Theissen et religionshistorisk og teologisk fremskridt.

Jesu legeme i nadverritualet

Dette livsfællesskab med den ofrede, men tilbagevendte understreges i nadverritualet i folkekirken, når præsten, efter nadvermåltidet, siger: "Den korsfæstede og opstandne frelser, som nu har givet os sit hellige legeme og blod, hvormed han har gjort fyldest for alle vore synder, han styrke og opholde os derved i en sand tro til det evige liv". Den korsfæstede er den opstandne.

Hertil kommer, at den "udgydelse af Jesu legeme og blod", der sker under nadveren er livsforbindende. Ikke alene en korsfæstet og død Jesus gives os. Men altså den korsfæstede og opstandne, den ofrede og levendegjorte, giver sig selv hen for os.

På den baggrund kan Jesu lidelse og død, som vi synger om i nadversalmen "O du Guds lam" være et udtryk for liv for os. Når vi fejrer påske, kan vi derfor bedre forstå, hvad der menes med, at Jesus er "det fuldbragte offer", og vi kan lettere modtage "hans legeme og blod". For her begynder al trøst, al fred og vort liv, som vi synger om det i de tre vers i den stærke nadversalme.
Jacob Holm er sognepræst i Fredens Sogn i Århus

# data[].attributes.attachment_link.description
At lidelse og død skulle være et offer, Jesus frivilligt påtog sig for menneskehedens skyld, er volapyk for den, der fæster al sin lid til egen opholdelsesdrift og uanede udviklingsmuligheder," mener Jacob Holm, der er sognepræst i Fredens Sogn i Århus.

# data[].attributes.headline
Hold fast i Jesu sonoffer. Kirken bygger på Bibelens ord

# data[].attributes.subject
Hold fast i Jesu sonoffer. Kirken bygger på Bibelens ord

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jesu død og opstandelse hænger sammen i en uløselig enhed, hvor forsoning, tilgivelse, genoprettelse ikke kan adskilles, uden at det får fatale konsekvenser

Debatten om Kristi døds betydning i ugerne efter påske i Kristeligt Dagblads spalter har været interessant og for min del også lidt skræmmende.

Jeg troede faktisk, at benægtelsen af klassiske kristne dogmer om forsoning, stedfortrædelse og offer mest bestod i fortielse og tvetydige formuleringer, men nu ser det desværre ud til, at der er investeret ganske meget teologisk tankekraft i at fornægte, omtolke og problematisere gammelt, centralt bibelsk stof.

Til fortalerne for de nye fortolkninger er der indledningsvis et fortolkningsprincip, vi må afklare sammen, for at være enige om, hvad vi taler om.

Ingen kan benægte, at Paulus taler tydeligt om Kristi død som et sonoffer i vores sted og i forlængelse af det om retfærdighed ved troen på hans død og opstandelse. Ikke mindst i Andet Korintherbrev, kapitel 5, fremføres det umisforståeligt.

Tankegangen er en fortsættelse af det konstituerende for hele tempelkulten i Det Gamle Testamente: Gennem syndsbekendelse og offer tilgiver Gud og genindsætter synderen i den pagt, der ved ondskab er blevet brudt.

Evangelierne indledes med Johannes Døberens vidnesbyrd om Guds Lam, der bærer verdens synd og Jesus taler om sig selv som løsesum som den gode hyrde, der dør for fårene og så videre.

Nu er det gode spørgsmål: Er det en rimelig konstruktion at læse evangelierne i modsætning til den bærende tanke i Det Gamle Testamente og i kontrast til evangeliernes virkningshistorie i Det Nye Testamente, som det er formuleret i brevlitteraturen og Apostlenes Gerninger? Svaret er entydigt: Nej.

Kun hvis det udtrykkeligt er formuleret sådan i Jesu ord, har vi nogen ret til at skyde kiler ind i det bibelske materiale.

Kirken er ikke bygget på evangeliernes vidnesbyrd om Jesus, men på Bibelens ord. Og Den Augsburgske Bekendelses paragraf 4 om retfærdiggørelse af tro kunne næppe formuleres så stærkt og præcist, hvis man på forhånd udelukkede Paulus fra at levere dokumentation herfor.

Dernæst opstår der et alment filosofisk problem, hvis man benægter Kristi døds sonende karakter. Hvilken karakter har den så? Hvis han døde som martyr for egne synspunkter, hvad var så den oprindelige masterplan? At han som Koranen siger, at han gjorde skulle dø gammel og mæt af dage? Hvilken karakter får opstandelsen i dette lys? En kompensation for et fejlslagent liv? Jesu død og opstandelse hænger sammen i en uløselig enhed, hvor forsoning, tilgivelse, genoprettelse og håb hænger sammen. Det kan ikke adskilles, uden at det får fatale konsekvenser.

Han kom til verden for at dø. Det er Det Nye Testamentes vidnesbyrd som en opfyldelse af profetierne. Og hans død var en fuldendelse og opfyldelse af hele Det Gamle Testamentes samlede og overordnede vidnesbyrd.

Dels er han det fuldkomne offer, der én gang for alle soner synden, som de gentagne ofringer i templet og på den store forsoningsdag peger frem mod. Det er den objektive forsoning og Gud ske tak og lov for den. For den betyder: Synden er objektivt set sonet og tilgivet. Tag ikke den trøst fra mig og andre syndere!

Dels er Jesus også påskelammet, der giver sit liv og betyder frihed for det trælbundne folk. Som i Egypten førte påskelammets død til frihed og sejr over undertrykkerne, og i forlængelse af påskenatten brød folket op og vandrede mod det forjættede land.

Det er den klassiske forsoningstankes herlige indhold: Ved sin død har han gjort ham magteløs, der har dødens vælde: Djævelen; og vi er sat i frihed for dødens tyranni og på vej mod livets land.

Men dette budskab må tilegnes. Vi må selv gå vejen som tilgivne, frisatte mennesker. Vi ser hans kærlighed og forstår: Så højt har han elsket os skulle vi da ikke følge ham?

Jørgen Jørgensen, sognepræst og formand for Menighedsfakultetet,
Kirkeplads 4, Aabenraa

# data[].attributes.attachment_link.title
Hold fast i Jesu sonoffer. Kirken bygger på Bibelens ord

# data[].attributes.attachment_link.description
Jesu død og opstandelse hænger sammen i en uløselig enhed, hvor forsoning, tilgivelse, genoprettelse ikke kan adskilles, uden at det får fatale konsekvenser Debatten om Kristi døds betydning i ugerne efter påske i Kristeligt Dagblads spalter har været interessant og for min del også lidt skræmmende.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Synet på ofring i verdens religioner

Oslo 20090517. Et godstog har sporet av og havnet i sjøen ved ved Statoils anlegg på Sjursøya i Oslo onsdag d. 24 marts 2010. Foto: Jon Eeg / SCANPIX. (Foto: Eeg, Jon/Scanpix 2010) Foto: Piyal Kundu/Wikipedia.org

Ofring forekommer i religioner over hele verden, men nogle dyrker det mere end andre, og ofre findes i alle afskygninger fra nadver og gryderetter til enkebrænding og blodofre. Her får du et overblik

Et offer er et ritual, som inkluderer et materiale, der forbruges, og ritualet udtrykker, at mennesket står i gæld til gudeverden. Offeret kan være et materiale, som for eksempel spises, drikkes, dræbes, brændes eller foræres væk. Sådan lyder religionsvidenskabens definition.

Man kan i store træk inddele ofring i tre kategorier:

et takoffer, hvor giveren skylder tak til en gud

et gaveoffer, der tjener som gave til en gud

eller et sonoffer, når giveren vil sone for en overtrædelse mod guden

Men generelt gælder det, at der med offeret skabes en forbindelse mellem den menneskelige verden og den guddommelige.

Buddhister får god karma ved at ofre gryderetter
En af den buddhistiske etiks første principper er forbuddet mod at slå levende væsener ihjel, hvilket udelukker ofre, som de ses i andre religioner. Princippet er dog blevet fortolket forskelligt i de kulturer, som har taget buddhismen til sig. Eksempelvis er det hovedsageligt kun i Østasien, at vegetarianisme er udbredt blandt buddhister.

De offerritualer, man ser hos buddhister, forekommer ofte i sammenhæng med måltider og kan bestå af frugt, sammenkogte retter med ris, blomster, røgelse, lamper og så videre, og de bruges for at vise respekt for Buddha og lokale guder eller ånder. Man ofrer også mad, røgelse, penge og stearinlys til de buddhistiske munke og nonner for at opnå god karma under den daglige såkaldte tiggergang, som er en del af theravada-buddhismen.

LÆS OGSÅ: Hovedretninger inden for buddhismen

Blodtørstige gudinder kræver blodofre i hinduismen
Et af de hyppigste ritualer inden for hinduismen er puja-ritualet, som betyder tilbedelse og kan foregå i hjemmet eller templet. Puja indebærer, at man behandler guden (i form af et gudebillede eller -statue), som en gæst hele dagen ved blandt andet at give guden vand til at vaske sig med, tøj, salver, mad og et offer. Alt dette for at vise guden ære.

Når man har ofret mad til guden, får tilbederne lidt mad tilbage, og disse rester kaldes prasada. Dermed skabes en gensidig udveksling mellem guden og mennesket ved hjælp af ofret.
Ritualer i hinduismen

Et andet kendetegnende hinduistisk offer er blodofferet bali af dyr såsom høns, geder, får og bøfler. Nogle store templer betragter disse blodige ofre for urene, og ofringerne ses derfor som regel i templer for gudinderne Durga og Kali eller i mindre landsbyer. Hinduerne ønsker blandt andet at vise deres hengivenhed over for gudinderne, der begge er blodtørstige, og de ofrer derfor geder og høns til dem for at dyrke gudinderne og sikre sig selv mod død og ulykke.

Hinduerne bruger også ildofre. Når en hindu dør, brænder man liget på et ligbrændingsbål, hvormed liget bliver et ildoffer til guderne for, at han eller hun skal nå op til sine forfædre i himlen. I den forbindelse har man tidligere set menneskeofringer i form af sati (enkebrænding).

LÆS OGSÅ: Enkebrænding

Når en kvinde mistede sin mand, lod hun sig i nogle tilfælde, ifølge traditionen frivilligt, brænde levende sammen med ham på ligbålet. På den måde blev hun forenet med ham i dødsriget og dyrket som en guddom bagefter. Sidst kendte tilfælde var i 2002 og før det i 1987, men sati er yderst sjælden og blev officielt forbudt i 1829, da Indien stadig var under britisk styre.

Muslimer ofrer får i Mekka
Ofring forekommer også inden for islam, og en af historierne fra Koranen fortæller om profeten Abrahams svære ofring. Abraham nævnes også i Det Gamle Testamente, men ifølge Koranen beordrer Gud Abraham at ofre sin søn Ismael, altså ikke halvbroren Isak som i Biblen, og Abraham adlyder.

Idet han skal til at dræbe sin søn, stopper Gud ham og lader ham i stedet slå et offerdyr ihjel. Og Koranen skriver: O Abraham, Du har visselig opfyldt synet (du havde i din drøm), thi således belønner Vi dem, der handler smukt og godt. Dette var visselig en åbenbar prøvelse. Og Vi løskøbte ham med et mægtigt offer. (Koranen, sura 37, vers 103-110).

Begivenheden fejres hvert år under muslimers pilgrimsrejse til Mekka med blandt andet ofringer af får. Muslimerne viser derved, at de også er lydige og taknemmelige over for Gud, og de udtrykker et broderskab med andre troende muslimer, og at tro er en handling. Muslimer taler også om, at man skal ofre tid, karriere eller rigdom for at hellige sig troen og dens forpligtelser og komme i Paradiset.

LÆS OGSÅ: Sådan kommer du i gang med pilgrimsvandring

Jøder og kristne mindes fortidens ofringer
Både jødedommen og kristendommen deler historien om Abrahams ofring, men når de læser den i Toraen og Det Gamle Testamente, skal Abraham ofre sin søn Isak, som han fik med sin kone Sara. Her kan Abrahams tillid til Gud og lydighed mod befalingen også udledes af fortællingen. Hverken kristendommen eller jødedommen har dog ofringer i dag. I stedet har de ritualer til at mindes ofringer i de gamle tekster.

LÆS OGSÅ: Hvad siger religionerne om Abraham?

Under den store jødiske højtid pesach (påske) mindes jøderne befrielsen fra Egypten og Guds frelsergerning. Den tiende plage, som Gud sendte ud over Egypten, var en dødsengel, som ville dræbe alle førstefødte i hele landet. Men jøderne fik at vide, de skulle slagte et får eller en ged og smøre blodet på deres dørstolper, så ville dødsenglen ikke dræbe de førstefødte i husstanden, og Farao ville lade dem forlade Egypten (2. Mos, kap. 11-12). Til det jødiske påskemåltid indgår en knogle fra et lam for at symbolisere slagteofferet.

Ifølge overrabbiner Bent Lexner har gudstjenesten i dag erstattet ofringsceremonierne, som beskrives i Det Gamle Testamente, og derfor har jøder eksempelvis tre daglige gudstjenester til minde om de daglige ofre.

I kristendommen mindes Jesu offer på korset ved kirkens nadver. Jesus beskrives flere gange som et offerlam i Det Nye Testamente, og i det lys blev han slagtet for at bøde for menneskers synd. Ved nadveren bliver de kristne deltagere en del af syndernes forladelse og forholdet til Gud.

Det bliver altså deltageren i offermåltidet/nadveren, som er modtageren. I andre religioner er et offermåltid et, der gives til guden af den troende, men i nadveren udgør guden selv offermaterialet, som gives tilbederen og skaber en forbindelse til guden.

LÆS OGSÅ: Sådan foregår nadveren

Religiøse menneskeofringer, man husker
Andre kendte religiøse ofringer dyrkes ikke længere, men gør stadig indtryk i dag. I Roms tidlige historie var gladiatorkampene et religiøst ritual. Gladiatoren var som oftest krigsfange, dødsdømt forbryder (for eksempel kristne under forfølgelserne) eller slave, og de skulle kæmpe mod andre bevæbnede mænd eller farlige dyr til døden. Taberen af kampen blev derefter ofret til guderne. Det religiøse element ved kampene forsvandt dog hurtigt, og de blev ren publikumsunderholdning.

LÆS OGSÅ: Forfølgelser af kristne gennem tiderne

Hos aztekerne i Sydamerika dyrkede de også religiøse menneskeofringer. Aztekernes solgud Huitzilopochtli mistede sit blod, fordi han kæmpede en konstant kosmisk kamp. Hvis guden mistede alt sit blod, ville han tabe kampen, og verden ville gå under. For at opretholde verdensordenen og give solguden blod ofrede aztekerne mennesker i deres templer og gav blodet til guden. Menneskeofrene var ofte krigsfanger, hvilket blev mange spanske soldaters skæbne.

LÆS OGSÅ: Menneskeofringer skaber kontakt til det guddommelige

Sidst, men ikke mindst, kan nævnes de europæiske moselig, som er menneskeofringer, der stammer fra jernalderen. Man troede, at moserne havde en speciel forbindelse til gudeverden og ofrede derfor mennesker her. Det skete eksempelvis ved kvælning eller at skære halsen over. Nogle af de ældste menneskeofre, man har fundet, er faktisk danske: to unge piger, formentlig søstre, på 16 og 18 år er blevet fundet i Sigersdal Mose i Nordsjælland, hvor de blev ofret for over 5000 år siden.

Kilder:
Politikens håndbog i verdens religioner, red. Mikael Rothstein
Den Store Danske, Gyldendals åbne encyklopædi
www.wikimedia.org
www.natmus.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
Ofring forekommer i religioner over hele verden, men nogle dyrker det mere end andre, og ofre findes i alle afskygninger fra nadver og gryderetter til enkebrænding og blodofre. Her får du et overblik

# data[].attributes.attachment_link.title
De gamle stier.dk - Lov og nåde af John Bunyan - Nåden - Jesus som der nye Pagts Offer

# data[].attributes.attachment_link.description
Summen af alt det, som her er sagt, er, at der er et Offer i den nye Pagt, ligesom der var Ofre i den gamle, og at hint Offer paa enhver. Maade svarede til disse; de led kun tilsyneladende for Synden, men han i Virkeligheden de som Skyggen, men han som selve Væsenet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
På Grundtvigs tid forestillede man sig, at der oven på pagtens ark var en slags tronstol. Denne tronstol bliver i en kristen sammenhæng til en "nådestol" - et symbol på, at Gud selv har bragt et sonoffer for menneskers synder. Det skriver Kristendom.dk's panelist Anders Blichfeldt

Kære brevkasse

I Grundtvigs kendte salme, som vi især synger til pinse, hedder det: "I al sin glans nu stråler solen, livslyset over nådestolen". Hvad er egentlig "nådestolen"? Hvorfra stammer udtrykket? Og hvad betyder "stolen" i denne forbindelse? Hører vi om det i de bibelske tekster?

Venlig hilsen

C.H. Theut

Kære C.H. Theut

Det lidt særegne udtryk "nådestolen" stammer oprindelig fra Anden Mosebog 25,10f hvor pagtens ark beskrives. I den nuværende oversættelse bruges udtrykket "nådestolen" ikke, det hedder i stedet "sonedækket". På Grundtvigs tid forestillede man sig imidlertid, at der oven på pagtens ark var en slags tronstol, en symbolsk gengivelse af Guds trone.

Pagtens ark er den kiste, hvori Moses fik besked om at placere tavlerne med de ti bud. Arken blev placeret i helligdommen, som hvert år var centrum for den store forsoningsdag. Her blev en tyr ofret og dens blod stænket på sonedækket - altså nådestolen - for at sone folkets synder.

I kristendommen er dette et vigtigt teologisk motiv. For kirken har udtrykket "nådestol" især med Paulus' brev til Romerne 3,25 at gøre. Her står der: "Ham gjorde Gud ved hans blod til et sonoffer ved troen for at vise sin retfærdighed".

Kristus er det 'offerdyr', der én gang for alle har sonet menneskers synder i modsætning til forsoningsdagen i Det Gamle Testamente, hvor offeret skulle gentages hvert år.

I Bursø kirke finder man et kalkmaleri, der udtrykker denne tanke. Her sidder Kristus på en "nådestol" som et symbol på, at Gud selv har bragt et sonoffer for menneskers synder, nemlig sin egen søn, Jesus.

Venlig hilsen
Anders Christensen Blichfeldt
Anders Christensen Blichfeldt er sognepræst i Bursø Sogn, Lolland-Falsters Stift og ny panelist på Kristendom.dk

# data[].attributes.attachment_link.description
På Grundtvigs tid forestillede man sig, at der oven på pagtens ark var en slags tronstol. Denne tronstol bliver i en kristen sammenhæng til en "nådestol" - et symbol på, at Gud selv har bragt et sonoffer for menneskers synder. Det skriver Kristendom.dk's panelist Anders Blichfeldt

# data[].attributes.headline
Illustration af offertanken: ”Offer” Agerhønen. 

# data[].attributes.subject
Illustration af offertanken: ”Offer” Agerhønen. 

# data[].attributes.attachment_link.title
Offer  fra Agerhønen af Martin A Hansen.pdf

# data[].attributes.attachment_link.description
Påskens store drama er Jesu død på korset. Døde han for at sone vore synder eller i kærlighed til de mennesker, der afviste hans budskab? Hvad betyder det at sone, og hvorfor står flere og flere offentligt frem som Blekingegadebandens Bo Weymann for at bekende og angre deres synder? Vi har spurgt en…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Forestillingen om blodoffer lugter for os af primitiv religion, skriver sognepræst Henrik Højlund i en langfredagskommentar

Hvis man bladrer ét af de nytestamentlige evangelier hurtigt igennem, vil man ret hurtigt opdage, at uforholdsmæssigt meget af det handler om Jesu død og opstandelse. Især død. Faktisk ikke mindre end ca. en tredjedel. Og det gælder alle fire evangelier. Det giver én en mistanke om, at påsken må være et temmelig vigtigt kapitel i Jesu liv hans død.

Jesus selv antyder allerede tidligt i sin offentlige fremtræden, at hans liv på en særlig måde sigter mod døden. Lidt længere henne i forløbet siger han det tydeligere. Menneskesønnen er kommet for at give sit liv som løsesum for mange.

Lige præcis den sætning er blevet en nøgle til at forstå Jesu død. Resten af Det nye testamentes udlægning af Jesu død cirkler mere eller mindre om den forklaring. Ikke så sært, al den stund det er Jesus selv, der giver forklaringen.

Ordet løsesum er egentlig ret ligetil. Det drejer sig om betaling. Jesu død skal altså opfattes som en form for betaling.

Betaling for hvad? Ja, sagt lige ud ad landevejen: for vores synder. Den er måske hørt før. Den hører ligesom til den kristelige barnelærdom Jesus døde for vore synder. Men tænker man nærmere efter, er den ikke så enkel. Et blodoffer. Det passer ikke ind i vores moderne, oplyste tid. Det hører en anden tid til. Det lugter af primitiv religion.

Det er nok også det, der har fået en del moderne teologer til at forstå Jesu død på andre, mere tidssvarende. Noget med kærlighedsoffer, solidaritetsoffer eller lignende.

Men ved nærmere eftertanke er det egentlig mærkeligt, at vores tid skulle have så svært ved at forstå blodofferet. Ingen anden tid har ofret så meget menneskeblod. Det tyvende århundrede har slået alle rekorder i så henseende.

Selvfølgelig hører det med, at vi aldrig har været så mange mennesker på jorden som nu, men selv det taget i betragtning slår vi alle rekorder i blodsudgydelse, i menneskeofringer. Ikke til Gud. Nej, det tyvende århundrede var de ateistiske ideologiers århundrede. Kommunismen, nazismen, fascismen, maoismen.

Man skulle tro, at verden blev mere krigs-fredet, når religionerne blev trængt i baggrunden. Alle disse religions-krige op gennem tiden. Men det gik modsat. Da Gud blev sat fra tronen, indtog mennesket den, og så var ragnarok løs. Krigene i Guds navn skal hverken frikendes eller undskyldes, men det blev ikke bedre uden Guds navn. Det blev langt værre.

Man skulle tro, at vi i vores tid bedre end nogensinde kunne forstå nødvendigheden af bare ét menneskeoffer. Bare ét.

Kender vi ikke alle følelsen af afmægtig vrede overfor ondskaben? Vi rammes af den i ny og næ. I et glimt ser vi den rene ondskab i øjnene. Østeuropæeres, afrikaneres, asiaters ufattelige tragedie som sexslaver i vores charmerende hovedstad. Velrenommerede firmaers delagtighed i børneslaveri, hvis tilværelse er ubeskrivelig i al sin elendighed. Store medicinalfirmaers beskyttelse af høje priser på sine produkter, så utallige aids-ramte i Afrika aldrig får den billige kopimedicin, der kunne have reddet deres liv.

Når sløret løftes for et enkelt, konkret menneskes lidelseshistorie, mærker vi måske følelsen af afmægtig, fortvivlet vrede. Bare nogle få sekunder, så længe vi kan holde ud at bære på følelsen.

Kan vi forestille os Gud som den, der aldrig slipper synet af ondskaben, så længe den findes i hans skaberværk, som den der aldrig giver sig selv fri fra vreden over ofrene?

Er ét menneskeoffer for meget for det hele, for menneskehedens bjerg af skyld?

Et menneskeoffer ville være tusind gange for lidt, hvis det kun var et menneske. Hvordan skulle et enkelt menneske nogensinde kunne bøde for alt det blod? Kun gudmennesket, Kristus, kunne gøre det. Kun Gud selv i skikkelse af Jesus var et stort nok offer.

Der går så at sige to blodspor gennem hele historien fra Adam og Eva til i dag. Det ene spor har vi mennesker selv trukket. Det løber lige fra uddrivelsen af Paradis: Kains mord på Abel frem til millioner af overlagte mord i vor tid.

Det andet spor er beordret af Gud: de mange dyreofre som en form for modvægt. Blod for blod. Liv for liv. To minusser der bliver til plus.

Med Jesus leverer Gud selv det sidste offer. Et offer som samler alle ofre i sig, og al skyld. Der skal ikke mere ofres. Der skal ikke mere skyldes. Det udtrykkes f.eks. på denne måde i Det nye testamente: Gud slettede vort gældsbevis med alle dets bestemmelser imod os; han fjernede det ved at nagle det til korset. (Kolossenserbrevet kapitel 2 vers 14)

I Det nye testamente findes der mange udtryk for Jesu offerdød. Ét af de mere ligefremme lyder: Ham gjorde Gud ved hans blod til et sonoffer. (Romerbrevet kapitel 3 vers 25)

Alt dette om ofre og blod for blod, liv for liv synes at tale til os fra en fjern fortid. Det er primitivt, det er religion for neandertalere. Vi er inde under det lag af forfinet dannelse og civilisation, som ellers får os til at væmmes, næsten fornærmede ved tanken om offer og Guds vrede.

Men spørgsmålet er, om ikke det i virkeligheden taler til os et sted dybt nede i vores underbevidsthed, taler til ubevidste lag i os, taler til os i de lag, hvor vi finder fortrængt skyld- og skamfølelse, ophobninger af for længst glemte forsømmelser, sårethed og sår vi har givet andre, hverdagens utallige små forbrydelser.

De lag af det menneskelige sind, som psykologer oftest må give tabt overfor. De lag som handler om skam og skyld både overfor medmennesker og Gud.

Frugten af at tro på Jesu død som offer for vore synder kan næppe udtrykkes bedre, end Søren Kierkegaard gjorde det:

Der, hvor fortiden opleves som skyld, opleves fremtiden som angst. Men hvor fortiden
opleves som syndernes forladelse, opleves fremtiden som håb.
Henrik Højlund er sognepræst i Løsning og Korning sogne

# data[].attributes.attachment_link.description
Forestillingen om blodoffer lugter for os af primitiv religion, skriver sognepræst Henrik Højlund i en langfredagskommentar Hvis man bladrer ét af de nytestamentlige evangelier hurtigt igennem, vil man ret hurtigt opdage, at uforholdsmæssigt meget af det handler om Jesu død og opstandelse. Især død. Faktisk ikke mindre end ca. en tredjedel.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Påsken er kristendommens vigtigste højtid. Her mindes Jesu død og opstandelse. Påsken (på hebraisk: pesach) er samtidig jødedommens mest centrale højtid. Historisk set er den kristne påske baseret på den jødiske, som igen har træk fra endnu tidligere fester. Lad os derfor starte med at se på den før-kristne påskefejring.

Påskens oprindelse

I kilderne til den jødiske påskefejring (se især 2. Mosebog 12-13) kan skimtes træk af tidligere fester.

I påsken skal ofres et påskelam til Gud. Dette afspejler en oprindelig forårsfest hos hyrde- og nomadefolk. Her blev det førstefødte lam slagtet og ofret til Gud, dels som takkeoffer og dels for at sikre kvægbestanden.

Et andet vigtigt element i den jødiske påskefejring er det usyrede brød, dvs. brød som er lavet uden surdej/hævemiddel. Dette element stammer fra en forårs- og høstfest hos agerbrugsfolk. Her blev den første afgrøde ofret som tak for høsten og for at sikre fortsat frugtbarhed. For at beskytte mod urenhed måtte den første afgrøde ikke komme i forbindelse med andre elementer, før den blev ofret. Den gamle surdej kasseredes derfor. Herefter fulgte en periode med brød bagt af nyt mel uden surdej, indtil den nye surdej var klar til brug.

Traditionerne fra disse kvægavler- og agerbrugsfester føres videre hos det jødiske folk. Man kan sige, at det var jødernes traditioner, inden de blev 'Guds udvalgte folk', altså inden de opfattede sig selv som jøder. Af 2. Mosebog 12-13 fremgår det, at jøderne netop fejrer disse fester, men at festernes indhold nu omtolkes.

Den jødiske påske

I den jødiske påske mindes udvandringen fra Egypten - den begivenhed, som netop gjorde jøderne til et folk. Her greb Gud ind i historien. Han hjalp og frelste jøderne fra deres undertrykkere. Mens ritualerne i forbindelse med ofringen af lammet og det usyrede brød forblev de samme, blev mytologien omkring dem altså nu en anden.

Gud gav ifølge 2. Mosebog 12, 21-23 jøderne besked på at slagte påskeofferet. De skulle derefter smørre noget af dets blod på dørstolperne til deres huse. På den måde markerede jøderne, hvilke huse de boede i. Dette sikrede, at 'Ødelæggeren' på Guds befaling ikke gik ind her. Alle de steder, hvor 'Ødelæggeren' gik ind, slog han/Gud de førstefødte børn og dyr ihjel. Ved hjælp af påskeofferet redede Gud altså jøderne.

Jøderne måtte under flugten fra Egypten spise usyret brød, fordi de var flygtet over hals og hoved og i farten ikke havde nået at forberede mad til rejsen. Sådan omtolkes mytologien omkring det oprindelige høst-ritual i 2. Mosebog 12,39.

Den jødiske påske udviklede sig efterhånden til at blive en af årets store valfartsfester. Mange tog til Jerusalem for at ofre lammet i templet og for derefter at spise et fælles påskemåltid i hjemmet/logiet efter solnedgang. Påskemåltidet var påskens hovedbegivenheden og bestod af det ofrede lam, de usyrede brød og bitre urter. Sidstnævnte blev spist til minde om det slaveri, jøderne havde været udsat for i Egypten.

Jesu fejring af påsken

Jesus var jøde. Derfor fejrede han som alle andre påsken. Ifølge Lukasevangeliet var han som 12-årig med på pilgrimsfærden til påskefesten i Jerusalem (Luk 2, 41-51). I Johannes-evangeliet nævnes også, at Jesus fejrede påske i Jerusalem (Joh 2, 13 og 6,4). De begivenheder, som er helt centrale for kristendommen, udspiller sig dog først ved en senere påskefest i Jerusalem.

Den kristne påske

Den kristne påske har sit udgangspunkt i begivenheder, som ifølge Ny Testamentes evangelier fandt sted i Jerusalem under (den jødiske) påskefest. Alle fire evangelier indeholder ret detaljerede beskrivelser af begivenhedsforløbet. Dette er ikke så underligt, når man tænker på, hvor vigtige disse begivenheder er for kristendommen.

Slår man op i Ny Testamente på de angivne tekststeder og læser, bliver det hurtigt klart, at beskrivelserne i Mattæus-, Markus- og Lukas-evangelierne ligner hinanden rigtig meget, mens Johannes-evangeliets beskrivelse er anderledes. I Johannes-evangeliet findes f.eks. ikke en beskrivelse af et påskemåltid. Her er timingen anderledes. Jesus dør samtidig med, at påskelammene slagtes (Joh. 19, 14), mens han i de andre evangelier først dør dagen efter påskemåltidet.

At der er den forskel i timingen mellem evangelierne, skyldes ikke en regulær fejl i dateringen, men snarere at fortolkningen af begivenhederne - teologien bag - er forskellig. Vigtigst er, at Jesu død og opstandelse i begge forløb knyttes til den jødiske påske, hvor Guds frelse af folket (som beskrevet) var det centrale. De kristne forfattere knytter an til dette tema. De forstår Jesu død og opstandelse som Guds nye frelseshandling.

Påskens hovedtema bliver altså ved med at være Guds frelse, mens selve frelseshandlingen i kristendommen er omtolket. For jøderne frelser Gud folket ved at lede dem sikkert ud af Egypten. Dermed viser Gud, at han har taget det jødiske folk til sig som sit eget. For de kristne er tegnet på Guds frelse Jesu død og opstandelse.

Tegnet ses som et bevis på, at Gud har vundet over døden og de onde magter. Jesus tog alle menneskers synder på sig og afsonede dem gennem sin død. Mennesket er derfor frelst. Denne soningsdød er netop, hvad Johannes i sit evangelium understreger ved at lade Jesus dø samtidig med, at påskelammene slagtes. Ofringen af lammet opfattes i jødedommen på denne tid som et soningsoffer, og lammet bliver i den kristne tradition et centralt symbol for Jesus og hans soningsdød for menneskene.

Tolkninger af påskebegivenhederne og diskussion af, hvordan de teologisk skal forstås, er helt centrale i den kristne tradition - det er jo netop her, at spørgsmålet om Guds frelse af menneskene kan søges afklaret.

Påskefesten i den kristne kirke

Påsken var den første kristne fest. I den tidligste kirke fejredes påsken på jødisk manér, samtidig med at den indholdsmæssigt blev sat i forbindelse med Jesu død og opstandelse. Påskemorgen holdt man dåb og nadver. Der gik dog ikke længe, før det jødiske islæt i den kristne påskefest blev mindre.

Det jødiske tempel i Jerusalem blev ødelagt i år 70. Herefter kunne ofringen af lammet i templet ikke længere finde sted. De kristne indførte desuden en faste og vågenat, natten før påskemorgen. Denne faste (afholdt mens jøderne spiste deres påskemåltid) skulle udtrykke deres sorg over jødernes fornægtelse af Jesus. Samtidig havde flere og flere af de nye kristne op gennem det 2. århundrede ikke jødisk baggrund, og den jødiske forståelse af påsken gled derfor ud til fordel for den (rent) kristne opfattelse.

I det 4. århundrede videreudvikledes påskefesten og kom til at ligne påsken, som vi kender den i dag. Påsken indledtes nu med en 40 dage lang faste. Fatsteperioden afsluttedes med 'den stille uge'. Denne tradition opstod i Jerusalem, hvor pilgrimme i dagene fra palmesøndag til korsfæstelsen valfartede til de steder, hvor Jesus havde været denne uge. Her holdt man gudstjenester, hvor man mindedes det, der skete på stedet.

Gennem pilgrimmene spredtes denne tradition hurtigt. I kirkerne dramatiseres påskebegivenhederne så at sige. Man behøver altså ikke tage til Jerusalem for at opleve påskens begivenheder - den lokale kirke er nok. Mange rejser dog stadig til Jerusalem, hvor påskefejringen er en kæmpe begivenhed.

Påskens symboler

Gennem artiklen har vi fået en forklaring på, hvor idéen om påskelammet kommer fra, men hænger ting som påskeæg, påskeliljer, påskeharer, påskekyllinger osv. også sammen med den kristne påskefest? Det er ikke umiddelbart indlysende, at de skulle vidne om Jesu død og opstandelse. Og dog: Når vi husker, at påsken har sin oprindelse i forårsfester giver disse ting mening. Alle er de symboler på forårets komme, og på at nyt liv igen dukker frem fra 'det døde'. Helt tilfældigt er det vist ikke, at Jesu død og opstandelse i den kristne tradition netop er placeret i forbindelse med forårets komme.

Den kristne påske dag for dag
Palmesøndag:
Palmesøndag er søndagen inden påske. Det er dagen, hvor Jesus rider ind i Jerusalem på et æsel og modtages som en konge af masserne med jubelråb og viftende palmeblade. Det er også dagen, hvor han bliver salvet af kvinden fra Betania. Læs selv beretningen i Mattæusevangeliet 21, 1-9, Markusevangeliet 14, 3-9 eller Johannesevangeliet 12, 1-16.
Skærtorsdag:
Skærtorsdag er den dag, hvor Jesus spiser det sidste måltid sammen med sine disciple og indstifter nadveren, der sammen med dåben udgør den lutherske kristendoms to sakramenter.

Ved samme måltid bliver Jesus forrådt af Judas for 30 sølvpenge. Judas er af Jesu profeti om, at en af de tolv vil forråde ham, udset til dette. Senere går Jesus ud i Getsemane Have og beder om at måtte slippe for det, som han ved venter langfredag. Han bliver dog som bekendt arresteret og ført bort.

Apostlen Peter følger efter, men nægter tre gange i løbet af natten, at han kender Jesus. Også dette havde Jesus forudset og sagt: At inden hanen galer to gale, skulle Peter have fornægtet ham tre gange. Peter græder bitterligt, da det går op for ham.

Ordet 'skær' i dagens navn betyder ren. Det er også den aften, hvor Jesus vasker disciplenes fødder. Læs selv beretningen i Matthæusevangeliet 26, 17-30eller Johannesevangeliet 13, 1-15.
Langfredag:
Dette er dagen, hvor Jesus bliver forhørt af den romerske statholder Pontius Pilatus, der ender med at overlade dommen til folkemasserne. De dømmer Jesus skyldig, og kræver Barabbas, en hærdet massemorder, frigivet.

Selv vasker Pilatus sine hænder i offentligheden, inden Jesus - pisket og tornekronet - selv må bære korset ad Via Dolorosa, "Smertens vej",op til Golgata, hovedskalsbjerget, hvor han bliver korsfæstet.

Der hænger han med en forbryder på hver side af sig, fortælles det. Den ene spotter ham, mens den anden beder Jesus om at huske ham, når Jesus igen er "i sit rige". "Sandelig siger jeg dig, i dag skal du være med mig i Paradis", er svaret fra Jesus til ham. I den niende time råber Jesus: "Eli! Eli! Lema sabaktani?" Det betyder: Min Gud, min Gud, hvorfor har du forladt mig?

Jesus udånder, og langfredagsmørket sænker sig over jorden.Læs selv beretningen i Matthæusevangeliet 27, 31-56, Markusevangeliet 15, 20-39, Lukasevangeliet 23,26-49 eller Johannesevangeliet 19, 17-37.
Påskedag
Dette er dagen, hvor kvinderne ser, at stenen er væltet fra graven, og Jesus er væk. En engel i funklende klæder møder dem og fortæller, at ham, de søger, ikke længere er her, at han er genopstanden og gået forud til Galilæa, stedet hvor Jesu prædikenvirksomhed tog sit udgangspunkt.

Kvinderne skynder sig vækfulde af skræk og undren over, hvad der er sket. Og de tør ikke sige det til nogen.

Genopstandelsen fejres påskedag, og det er kirkens største festdag. Læs beretningen i Markusevangeliet 16, 1-8 eller Matthæusevangeliet 28, 1-8.
2. Påskedag
Dagen har ikke nogen specifik bibelsk betydning, om end påskeglæden sagtens kan fejres endnuen dag, hvilket den også bliver overalt i landets kirker, hvor påskens glade budskab endnu engang læses. Læs dagens tekster i Lukasevangeliet 24, 13-35 eller Johannesevangeliet 20, 1-18.
Artiklen fortsætter under annoncen Artiklen fortsætter under annoncen

# data[].attributes.attachment_link.description
Påsken er kristendommens vigtigste højtid. Her mindes Jesu død og opstandelse. Påsken (på hebraisk: pesach) er samtidig jødedommens mest centrale højtid. Historisk set er den kristne påske baseret på den jødiske, som igen har træk fra endnu tidligere fester. Lad os derfor starte med at se på den før-kristne påskefejring.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Gud blev menneske i Kristus for at frelse det syndige og fortabte menneske, skriver sognepræst Peter Grønlykke
Spørgsmål:
Hej

Hvorfor blev Gud menneske?

Venlig hilsen
Per
Svar:
I Middelalderen var der en teolog, Anselm af Canterbury (1033-1109), der ligefrem skrev et berømt værk med titlen Hvorfor Gud blev menneske (Cur deus homo).

Anselms svar er, at Gud blev menneske i Kristus for at frelse det syndige og fortabte menneske. Mennesket har ved synden bevæget sig bort fra Gud. Og forsoningen mellem Gud og menneske består i, at Gud sender sin søn til verden, som et sonoffer.

Dette sker ikke kun for menneskets skyld; men også for Guds skyld. Guds ære og herlighed er nemlig også blevet krænket ved menneskets frafald i synden.

LÆS OGSÅ: Da Gud blev et menneske

Derfor tjener forsoningen et dobbelt formål: Både genoprettelsen af Guds ære og menneskets frelse. Gud måtte blive menneske for sin egen æres skyld. Gud måtte blive menneske, for at han (fortsat) kunne være Gud, kunne man sige. Gud måtte blive menneske, for ellers var der områder af tilværelsen, som Gud ikke havde indflydelse på. Nemlig mennesket som fortabt og syndigt. Og for at nå den del af tilværelsen gav Gud sin egen søn som offer.

Når Gud blev menneske, rækker han altså ikke blot almægtigt mod en fortabt menneskehed; han rækker ligeledes dybt ind i sit eget væsen.

Det gør han afmægtigt med sit offer af sin søn Jesus Kristus. Hermed kan man sige, at Gud holder kærlighedens afmagt frem, som en side af Guds eget væsen. Ja, måske som den eneste side af Gud, vi kan møde. For Gud møder vi jo kun i hans åbenbaring i Kristus.

Således er der noget, der vendes på hovedet i vores forståelse af, hvorfor Gud blev menneske. For vi vil umiddelbart tænke på, at Gud blev menneske for vores (menneskets) skyld, og ikke for Guds egen skyld.

Det vil vi gøre med væsentlig støtte i Det nye Testamente, hvor det er dette aspekt, der er helt indlysende. Gud ofrer sin søn for menneskehedens skyld.

Men dertil kommer også, tror jeg, at vi som moderne mennesker har fået svækket vores gudstanke og gudsbegreb. Det er ikke svært for os at forholde os til en svækket Gud. Til den Gud, der ofrer sig for vores skyld.

Det er jo sådan, vi forstår kærligheden. Den ofrer sig. Den har ikke noget bestemt indhold eller formål. Den stiller ingen krav, men er betingelsesløs. Men dermed stilles betingelserne jo af modtageren.

På den baggrund er spørgsmålet: Formidles der så noget som helst? Er kærligheden andet end afmægtig kapitulation? Er kærligheden andet end bekræftelse af modtagerens status og situation?

Såfremt kærligheden og kærlighedens offer påstår at give noget som helst: trøst, opmuntring, tilgivelse eller hvad det nu måtte være, så er det vel spørgsmålet, om den overhovedet kan gøre det?

Det er her, det brænder på for os moderne mennesker. Både hvad angår forståelsen af, hvad det betyder, at Gud er blevet menneske; men vel egentlig også, når det drejer sig om den mellemmenneskelige kærlighed og dens væsen og muligheder.

Her vil jeg mene, at den klassiske forståelse af, hvorfor Gud blev menneske, som den for eksempel er beskrevet hos Anselm, er værd at tænke på og at gennemtænke på ny.

Venlig hilsen
Peter Grønlykke
Sognepræst

# data[].attributes.attachment_link.description
Gud blev menneske i Kristus for at frelse det syndige og fortabte menneske, skriver sognepræst Peter Grønlykke Spørgsmål: Hej Hvorfor blev Gud menneske? Venlig hilsenPer Svar: I Middelalderen var der en teolog, Anselm af Canterbury (1033-1109), der ligefrem skrev et berømt værk med titlen Hvorfor Gud blev menneske (Cur deus homo).

# data[].attributes.headline
I oldkirken skulle nadveren holde sulten for døren

# data[].attributes.subject
I oldkirken skulle nadveren holde sulten for døren

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jesus indstiftede nadveren skærtorsdag aften, da han spiste påskemåltid med sine disciple. I de første århundreder herefter delte de kristne på samme måde et måltid, men omkring år 300 fik nadveren en form, som ligner den, vi kender fra søndagsgudstjenesten i dag

Første gang Jesus delte brød og vin med sine disciple og sagde, at de fremover skulle spise og drikke for at mindes ham, var til aftensmåltidet skærtorsdag, aftenen før han blev korsfæstet. Det var påske, og jøderne delte på den tid påskemåltidet for at mindes udgangen af Egypten. Ordet nadver betyder ganske enkelt aftensmåltid.

LÆS OGSÅ: Hvorfor skal vi spise Jesu legeme?

Oldkirkens nadverpraksis
Da Jesus indstiftede nadveren, gjorde han det ind i en jødisk tradition, hvor man i forvejen delte et påskemåltid. Ifølge lektor i kirkehistorie ved Menighedsfakultetet i Århus Kurt Larsen havde påskemåltidet en dobbeltkarakter. Dels var det et almindeligt måltid, og dels havde det rituel karakter. Måltidet skulle pege tilbage på jødernes udgang af Egypten og frem mod, at Gud igen ville gribe ind. En sådan dobbeltkarakter bevarede man i nadveren i kristendommens første århundreder.

De første kristnes nadver var, i følge Kurt Larsen, et såkaldt Agape-måltid, det vil sige et kærlighedsmåltid. De kristne samledes på den tid i husmenigheder, og her spiste de sammen. I 1. Korintherbrev kapitel 11 formaner Paulus menigheden til, at de skal vente på hinanden og dele deres medbragte mad med hinanden, så den der ingenting har, ikke skal sulte.

LÆS OGSÅ: Da oldkirken fejrede nadver

Den rituelle del bestod nu i, at man under taksigelse, lovprisning og ihukommelse af Jesu død og opstandelse forkyndte Kristus som nærværende i brødet og vinen til syndernes forladelse og nyt liv.

Da kristendommen i 300-tallet blev statsreligion, begyndte man at bygge kirker, og det var ikke længere i husmenigheder, at de kristne samledes. Derfor holdt man, ifølge Kurt Larsen, af praktiske årsager op med at dele et regulært måltid, men man bevarede den rituelle del og delte nu kun lidt brød og vin.

Nadveren som gentagelse af Jesu offer
Siden da har nadveren været præget af primært at have rituel funktion. Men forståelsen af nadver som lovprisning og takoffer blev over tid fortrængt til fordel for en opfattelse af nadveren som et sonoffer, bragt til Gud af præsten og kirken. Ifølge denne såkaldte messeofferteori ses nadveren som en gentagelse af Jesu offerdød på korset, og et sådant syn indebar en antagelse om Kristi realpræsens (virkelige tilstedeværelse, red.) i brød og vin.

Op gennem kirkehistorien havde der været forskellige syn på Jesu tilstedeværelse i brød og vin, og flere gange i kirkehistorien har de forskellige syn ført til stridigheder. Ambrosius hævdede i 300-tallet, at brødet og vinen forvandles til Kristi kød og blod ved indstiftelsesordene ( konsekrationen). Det kaldes sakramental realisme. Over for dette syn står den sakramentale symbolisme, som især er repræsenteret af Augustin. For Augustin sker der ved indstiftelsesordene det, at brødet og vinen formidler den nådegave, de er tegn på.

LÆS OGSÅ: Fem teologiske stridigheder, der splittede kirken

I 1215 blev den såkaldte transsubstantiationslære dogmatiseret på et kirkemøde, fortæller Kurt Larsen. Det blev fastslået, at der sker en virkelig forvandling af brødet og vinen til Kristi kød og blod, og Augustins symbolisme blev en gang for alle afvist. Hermed blev messeofferteorien også dogmatiseret.

Reformationen
I forbindelse med reformationen kom spørgsmålet om Kristi tilstedeværelse i nadveren igen til debat. Martin Luther reagerede mod messeofferteorien, da han mente, at Kristus havde ofret sig én gang for alle. Ifølge Luther kommer Kristus til mennesket gennem brødet og vinen ved indstiftelsesordene og er virkeligt nærværende.

LÆS OGSÅ: 10 vigtigste ting om reformationen

Den schweiziske reformator Zwingli gik endnu længere. For ham var brød og vin udelukkende symboler, og nadveren kunne for ham ses som en bekendelseshandling til minde om Kristi død. Ifølge Kurt Larsen gav dette anledning til store stridigheder mellem Luther på den ene side og Zwingli på den anden. Luther kunne ikke acceptere et nadversyn, der udelukkende opfattede brød og vin som symboler.

Den franske reformator Calvin gik en mellemvej. Han så, ifølge Kurt Larsen, ikke kun nadveren som et mindemåltid, for han regnede med Kristi åndelige nærvær i menigheden, når der fejredes nadver. Men heller ikke Calvins nadverlære var tilfredsstillende ud fra Luthers synsvinkel, da Luther fastholdt tanken om realpræsens.

Den danske folkekirke bygger principielt fortsat på den lutherske lære. I den katolske kirke er transsubstantiationslæren principielt stadig gyldig, mens de reformerte kirker er inspirerede af Zwingli og Calvin og forstår nadveren som symbol.

Kilder:
Den Store Danske
Kirkehistoriker Kurt Larsen

# data[].attributes.attachment_link.title
I oldkirken skulle nadveren holde sulten for døren

# data[].attributes.attachment_link.description
Jesus indstiftede nadveren skærtorsdag aften, da han spiste påskemåltid med sine disciple. I de første århundreder herefter delte de kristne på samme måde et måltid, men omkring år 300 fik nadveren en form, som ligner den, vi kender fra søndagsgudstjenesten i dag

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Skærtorsdag markerer dagen, hvor Jesus spiste det sidste måltid med sine disciple. Men hvad betyder nadveren egentlig, og hvordan praktiserer man den i kirken i dag? Få svaret her

Skærtorsdag nærmer sig. På denne dag indstiftede Jesus nadveren og velsignede sine disciple med vin og brød, som symboliserede hans legeme. Få et indblik i en af påskens vigtige begivenheder her.
Hvad betyder nadveren?
Inden nadveren læser præsten indstiftelsesordene, som lyder: "Vor Herre Jesus Kristus i den nat, da han blev forrådt, tog brødet, takkede og brød det, gav sine disciple det og sagde: "Tag dette og spis det; det er mit legeme, som gives for jer. Gør dette til min ihukommelse!"

Ligeså tog han også kalken efter aftensmåltidet, takkede, gav dem den og sagde: "Drik alle heraf, thi denne kalk er den nye pagt i mit blod, som udgydes for jer til syndernes forladelse. Gør dette, så ofte som I drikker den, til min ihukommelse!"

Hvordan skal man gøre?

Efter indstiftelsesordene går nadvergæsterne op til alteret og knæler. Præsten uddeler brød og vin til hver enkelt med ordene: "Dette er Jesu Kristi legeme" og "Dette er Jesu Kristi blod".

Efter hvert alterbord siger præsten et bibelord og efter sidste ord også: "Den korsfæstede og opstandne frelser, Vor Herre Jesus Kristus, som nu har givet jer sit hellige legeme og blod, hvormed han har gjort fyldest for alle jeres synder, han styrke og opholde jer derved i en sand tro til det evige liv! Fred være med jer!"
Derefter rejser nadvergæsterne sig og går ned på deres pladser igen.

Nadveren har i dag sin plads i gudstjenestens sidste del, men fejredes oprindeligt i forbindelse med et almindeligt måltid. Nadver betyder egentlig aftensmåltid.

Hvem kan deltage?

Alle uden undtagelse er velkomne til den luthersk-protestantiske nadver, og der kræves ingen aflæggelse af trosbekendelse. I den katolske kirke, derimod, er det kun katolikker, som må deltage.

Hvem kan uddele nadver?

Man kan selv forrette nadver, for eksempel i forbindelse med en radiogudstjeneste, eller hvis en døende ønsker, at en pårørende gør det. Tidligere var der tradition for, at fiskerfamilier holdt nadver i hjemmet uden deltagelse af en præst, inden manden skulle på havet.

Hvad siger de forskellige kirker om nadveren?

Få spørgsmål har skabt så meget uenighed mellem kristne kirker som nadveren. Under reformationen i 1500-tallet blev uenighederne særligt tydelige. Martin Luther gjorde her op med tanken om, at brød og vin under nadveren var et offer fra præst til Gud.

Han afviste dog også den tanke, at brødet og vinen under nadveren blot skulle være symboler eller åndelige tegn, der mindede deltagerne i nadveren om Jesu lidelse og død. I stedet mente Luther, at Kristus var til stede i nadveren "i, med og under brødet og vinen".

Den katolske kirke, de reformerte kirker og mange af de lutherske kirker er den dag i dag stadig ikke nået til enighed om disse spørgsmål, hvilket blandt andet gør det svært for kristne fra disse forskellige sammenhænge at fejre gudstjeneste sammen.

# data[].attributes.attachment_link.description
Skærtorsdag markerer dagen, hvor Jesus spiste det sidste måltid med sine disciple. Men hvad betyder nadveren egentlig, og hvordan praktiserer man den i kirken i dag? Få svaret her Skærtorsdag nærmer sig. På denne dag indstiftede Jesus nadveren og velsignede sine disciple med vin og brød, som symboliserede hans legeme.

# data[].attributes.headline
1.Mosebog 22,1-19 (Abraham skal ofre Isak)

# data[].attributes.subject
1.Mosebog 22,1-19 (Abraham skal ofre Isak)

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Gamle Testamente, Anden Mosebog, Kapitel 12

# data[].attributes.headline
Johannes 1.1-51. V 36: ”Se dér er Guds lam.”

# data[].attributes.subject
Johannes 1.1-51. V 36: ”Se dér er Guds lam.”

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Johannesevangeliet, Kapitel 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Første Korintherbrev, Kapitel 5

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Matthæusevangeliet, Kapitel 26

# data[].attributes.headline
Matthæus 26, 26 - 29. Matthæus Indstiftelsen af nadveren	

# data[].attributes.subject
Matthæus 26, 26 - 29. Matthæus Indstiftelsen af nadveren	

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Matthæusevangeliet, Kapitel 26

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Markusevangeliet, Kapitel 14

# data[].attributes.headline
1. Korinterbrev 10,16 - 17 Fællesskabet med Jesus

# data[].attributes.subject
1. Korinterbrev 10,16 - 17 Fællesskabet med Jesus

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Første Korintherbrev, Kapitel 10

# data[].attributes.headline
1. Korinterbrev 11,17-34 Fællesskabet med Jesus

# data[].attributes.subject
1. Korinterbrev 11,17-34 Fællesskabet med Jesus

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Første Korintherbrev, Kapitel 11

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Markusevangeliet, Kapitel 14

# data[].attributes.headline
Hvor er lammet offerlammet med noter. Salme 189

# data[].attributes.subject
Hvor er lammet offerlammet med noter. Salme 189

# data[].attributes.attachment_link.description
På Den Danske Salmebog Online kan du høre melodierne og finde teksterne til salmerne i Den Danske Salmebog. Du kan finde forslag til salmer til forskellige lejligheder: Dåb, konfirmation, bryllup og begravelse samt advent, jul, påske og pinse.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
¹ Senere satte Gud Abrahams tro og lydighed på prøve. Det gik således til:

„Abraham!" kaldte Gud. „Ja, Herre," svarede han. „Jeg lytter!"

2 „Tag din eneste søn, Isak, som du elsker så højt, og rejs til det sted, der hedder Morija. Der skal du bringe ham som et brændoffer til mig på et bjerg, som jeg vil vise dig."

3 Næste morgen stod Abraham meget tidligt op og kaldte på to af sine unge tjenere. Han bad dem om at kløve brænde til det bål, der skulle bruges til brændofferet, og om at gøre et æsel klar til rejsen. Derefter kaldte han på Isak, og de begav sig alle på vej mod det sted, Gud havde sagt ham. 4 Da de havde rejst i to dage, fik Abraham øje på stedet i det fjerne.

5 „Vent her med æslet," sagde Abraham til tjenerne, „mens drengen og jeg går videre for at finde et sted at tilbede Herren. Vi kommer snart tilbage." 6 Derefter lagde Abraham offerbrændet på Isaks skuldre, men kniven og de ulmende trækul til offerilden bar han selv. De to gik så videre alene.

„Ja, min dreng."

„Vi har brændet og ilden-men hvor er det lam, der skal ofres?"

8 „Det vil Gud selv sørge for, min dreng," svarede Abraham. Så gik de videre i tavshed.

9 Da de kom til det sted, Abraham havde fået anvist af Gud, byggede han et stenalter og lagde brændet til rette ovenpå. Så bandt han sin søn, Isak, og lagde ham på alteret oven på brændet. 10 Abraham tog nu kniven og løftede den i vejret for at dræbe sin søn og ofre ham til Herren.

11 I samme øjeblik lød en røst fra Himlen: „Abraham! Abraham!"

„Ja, Herre," svarede han.

12 „Læg kniven ned og gør ikke drengen noget! For nu ved jeg, at du virkelig vil adlyde mig-siden du var villig til at ofre din eneste, elskede søn!"

13 Da Abraham så sig omkring, fik han øje på en vædder, hvis horn havde viklet sig ind i en busk. Han tog vædderen og ofrede den som brændoffer på alteret i stedet for sin søn. 14 Og Abraham kaldte stedet „Herren sørger for os". Derfor siger man endnu den dag i dag: „På bjerget vil Herren sørge for os."

15 Da råbte Gud igen til Abraham fra Himlen: 16 „Jeg er Herren, og jeg sværger ved mig selv, at fordi du adlød mig og ikke sparede din eneste søn, 17 vil jeg velsigne dig. Jeg vil gøre dine efterkommere talrige som himlens stjerner og sandet på stranden, og de vil bryde igennem portene på deres fjenders byer. 18 Desuden vil alle jordens folkeslag blive velsignet gennem en af dine efterkommere, fordi du adlød mig!"

19 Derefter vendte Abraham og Isak tilbage til tjenerne, og de tog alle hjem til Beʼersheba. Der blev Abraham boende i nogen tid.

Nakors sønner

20 Kort tid efter modtog Abraham følgende besked: „Milka-din bror Nakors kone-har født ham en række sønner. Deres navne er: 21 Utz, Buz, Kemuel, (som blev far til Aram), 22 Kesed, Hazo, Pildash, Jidlaf og Betuel, 23 (som blev far til Rebekka). Disse otte sønner har Milka født Nakor. 24 Med sin anden kone, Reuma, har han fire sønner: Teba, Gaham, Tahash og Maʼaka."

# data[].attributes.attachment_link.description
1 Senere satte Gud Abrahams tro og lydighed på prøve. Det gik således til: „Abraham!" kaldte Gud. „Ja, Herre," svarede han. „Jeg lytter!" 2 „Tag din eneste søn, Isak, som du elsker så højt, og rejs til det sted, der hedder Morija.

# data[].attributes.headline
1 Kor 5,7 (Lammet) Fordømmelse af utugt i menigheden

# data[].attributes.subject
1 Kor 5,7 (Lammet) Fordømmelse af utugt i menigheden

# data[].attributes.attachment_link.title
Det Nye Testamente, Første Korintherbrev, Kapitel 5

# data[].attributes.headline
Skriftsteder til salme 192: Se noter til salmen 

# data[].attributes.subject
Skriftsteder til salme 192: Se noter til salmen 

# data[].attributes.attachment_link.description
På Den Danske Salmebog Online kan du høre melodierne og finde teksterne til salmerne i Den Danske Salmebog. Du kan finde forslag til salmer til forskellige lejligheder: Dåb, konfirmation, bryllup og begravelse samt advent, jul, påske og pinse.

# data[].attributes.headline
Hil dig frelser og forsoner med noter. Salme 192

# data[].attributes.subject
Hil dig frelser og forsoner med noter. Salme 192

# data[].attributes.attachment_link.description
På Den Danske Salmebog Online kan du høre melodierne og finde teksterne til salmerne i Den Danske Salmebog. Du kan finde forslag til salmer til forskellige lejligheder: Dåb, konfirmation, bryllup og begravelse samt advent, jul, påske og pinse.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hil dig, Frelser og Forsoner! Verden dig med torne kroner, du det ser, jeg har i sinde rosenkrans om kors at vinde, giv dertil mig mod og held!

# data[].attributes.headline
Salme 439 O du Guds Lam! med korsets skam

# data[].attributes.subject
Salme 439 O du Guds Lam! med korsets skam

# data[].attributes.attachment_link.description
O du Guds Lam! med korsets skam, du bar al verdens synder, derfra vort liv begynder; vor død til trods opliv du os!

# data[].attributes.attachment_link.description
Her ser jeg da et lam at gå, som sig til døden skynder, et tåligt lam, som bærer på al verdens sorg og synder; til offerstedet står hans hu, han siger: Se, her står jeg nu for Adams æt at stride! Man viser alle piner frem; han svarer: Gerne, hvert et lem er færdigt til at lide.

# data[].attributes.headline
Billeder med motivet: Ofring og Guds lam - Agnus Dei

# data[].attributes.subject
Billeder med motivet: Ofring og Guds lam - Agnus Dei

# data[].attributes.headline
Den kristne grundfortællings treklang. Skitse med forklaring fra Systime

# data[].attributes.subject
Den kristne grundfortællings treklang. Skitse med forklaring fra Systime

# data[].attributes.attachment_link.title
Den sidste nadver af Arne Haugen Sørensen (2).pdf

# data[].attributes.attachment_link.title
Den hellige nadvers indstiftelse Gustav Doré.pdf

# data[].attributes.headline
Korsfæstelsen - Isenheimer-alteret ca. 1515 med tekst

# data[].attributes.subject
Korsfæstelsen - Isenheimer-alteret ca. 1515 med tekst

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Isenheimalteret i Colmar er et polyptychon, en flerfløjet altertavle, der mellem 1510 og 1515 blev skabt af Mathis Gothardt Neithardt, i dag bedre kendt under navnet Mathias Grünewald. Altertavlen blev bestilt til antoniterklosteret i Isenheim, Elsass, og fungerede ikke blot som højalter i klosterkirken, men altertavlens forskellige dele blev også brugt i forbindelse med den pleje og pasning af syge, som fandt sted i klosterets hospital.

Hospitalet var de pestramtes sidste tilflugtsted, for pest dækkede over adskillige dødelige sygdomme som spedalskhed, syfilis og byldepest. En anden dødelig sygdom, som klosterets hospital også tog sig af, var Skt. Antonius' hellige ild, en sygdom der var opkaldt efter den hellige Antonius.

Foredraget om altertavlen vil dels blive beretningen om en kunstner og en altertavle, dels om en klosterorden, der med alle midler forsøgte at helbrede pestramte syge - med medicin, med helgener og med en facinerende altertavle!

# data[].attributes.attachment_link.description
Isenheimalteret i Colmar er et polyptychon, en flerfløjet altertavle, der mellem 1510 og 1515 blev skabt af Mathis Gothardt Neithardt, i dag bedre kendt under navnet Mathias Grünewald. Altertavlen blev bestilt til antoniterklosteret i Isenheim, Elsass, og fungerede ikke blot som højalter i klosterkirken, men altertavlens forskellige dele blev også brugt i forbindelse med den pleje og pasning af syge, som fandt sted i klosterets hospital.

# data[].attributes.headline
Titelblad til Christian III’s Bibel. Første danske Bibel i 1550

# data[].attributes.subject
Titelblad til Christian III’s Bibel. Første danske Bibel i 1550

# data[].attributes.attachment_link.description
Nogle kristne vil være meget vidende med hensyn til "deres tråd", mens andre ikke er det. Nogle vil endda sige, at de ikke er en del af tråden, mens de alligevel abonnerer på den rituelle del af kristendommen. De fleste i Danmark i dag ønsker for eksempel at blive begravet på en kirkegård efter et kirkeligt ritual.

# data[].attributes.attachment_link.title
Agnus Dei - Wikipedia, den frie encyklopædi

# data[].attributes.attachment_link.description
Sædvanligvis bliver figuren afbildet som et lam med et kors eller en fane. Lammet står og holder korset eller fanen i det ene, bøjede forben, sådan, at korset/fanen går på skrå over lammets ryg. Hvis lammet holder en fane, er flagmotivet normalt et kors. Nogle gange er lammet gengivet med en cirkelrund glorie om hovedet.