# data[].attributes.body
Problema mentalității lui Ion o reprezintă faptul că acesta s-a lăsat orbit de lăcomia pentru lucrurile materiale uitând complet de lucrul care contează cu adevărat, iubirea. Mai mult, chiar dacă în primul volum al romanului se poate observa puternica lui obsesie pentru pământ, în cea de-a doua parte, se remarcă faptul că acesta nu a uitat de vechea lui patimă pentru Florica, femeia pe care o iubea cu adevărat. Acesta și-a dorit atât de mult să aibă atât pământurile Anei cât și iubirea Floricăi, încât într-un final și-a găsit sfârșitul încercând să le aibă pe amândouă.

Paralela dintre Roșu și negru, al lui Stendhal, și Ion, al lui Rebreanu, este că Julien Sorel și Ion folosesc același procedeu pentru atingerea scopului: amândoi se folosesc de femeie “ca de o treaptă necesară”, aceasta fiind numai „un obiect de schimb în vederea stăpânirii bunurilor pământești” (E. Lovinescu).

Ion dezvoltă o obsesie de a obține statut social, fiind determinat de a face orice ca să-și depășească umila condiție, acesta punând mai presus lucrurile materiale, pământul, decât iubirea. Din această cauză, acesta renunță la Florica pe care o iubea nespus de mult, pentru Ana, mai exact pentru pământul pe care l-ar fi avut. Mai mult, acest aspect este clar evidențiat de căsătoria acestuia cu Ana, prin prisma lui Ion, care a vrut doar să beneficieze de pământul pe care familia Baciu îl deținea, pe când Ana îl iubea pe soțul ei și dezvoltase o legătură emoțională profundă. Ion se dovedește a fi complet iresponsabil ca soț și tata, neglijându-și familia, fapt care duce la sinuciderea soției lui și ulterior la moartea fiului său.

O rezolvare cât mai logică și rapidă a acestei probleme o reprezintă faptul că Ion nu ar fi trebuit să se lase atât de orbit de goana după „avuție” și statutul social, ci ar fi trebuit să prețuiască mult mai mult iubirea adevărată, deoarece aceasta este reala comoară a sufletului, cea care l-ar fi făcut să se simtă cel mai înstărit om din sat.

# data[].attributes.body
În romanul  „Ion” întâlnim teme diferite, iar una dintre acestea vizează şi statutul femeii. În societatea din roman, zestrea reprezenta modul prin care se transmitea bogăția , iar femeile purtătoare de zestre erau tratate ca niște simple obiecte, precum a făcut și personajul eponim al romanului: „s-a însurat cu o fată bogată și urâtă, dar a iubit-o ca ochii din cap, căci ea îi întruchipa toată averea care îl ridicase deasupra nevoilor”. Femeile aveau drepturi limitate, iar ultimul cuvânt era mereu cel al bărbaților. Societatea era una patriarhală, femeile fiind dependente de bărbați: inițial de tată, iar apoi de soț.

Femeia ocupa un loc inferior, iar dacă aceasta nu era bogată, nu se putea aștepta la o căsătorie cu un bărbat ce avea un statut mai înalt. Însă, putem observa în roman, faptul că Laura, fiica cea mare a învățătorului Herdelea, s-a căsătorit din dragoste: „Era hotărâtă să fie o gospodină desăvârșită, să vadă Pintea că, deși ea n-a avut zestre, are în schimb atâtea calități prețioase încât se poate lua la întrecere cu orice domnișoară din Ardeal.” Așadar, unele femei din acea perioadă erau pregătite să se impună și să arate cât de mult valorează.

Pe de altă parte, Ana se căsătorește cu Ion din dragoste, chiar dacă aceasta avea zestre, iar el se afla într-o poziție inferioară pe scara socială a vremii. Protagonistul se folosește, însă, de prilejul căsătoriei pentru a obține pământurile tatălui ei. Deși, putem spune că Ion a comis deja o greșeală, acesta nu se oprește aici, căci Ana este tratată cu nepăsare și violență, odată ce Ion își atinge scopurile. În roman, Ana reprezintă modelul femeii ce suferă în liniște, neavând pe nimeni alături care să o poată asculta. Tatăl său este primul care îi reprimă orice drept și o tratează în mod violent, urmat de soțul ei. Bărbații erau orbiți de puterea materială, fapt ce reiese din gândurile lui Ion: „Cum s-o ia dacă toată zestrea ei e un purcel jigărit și câteva bulendre vechi? Dragostea nu ajunge o viață. Dragostea e numai adaosul. Altceva trebuie să fie temelia”.

Femeile nu mai sunt văzute ca ființe umane, ci sunt dezumanizate. Apăsate de toate aceste dureri, femeile sfârșeau prin a deveni total supuse, iar poveștile unora dintre acestea aveau un sfârșit tragic, la fel ca cel al Anei, ce devenise prizonieră în propria viață.

Autorul o creionează pe Ana ca pe un personaj tragic și profund, orfană de mamă și tânjind după iubire „sufletul ei căuta o iubire sfioasă și adâncă”.

Mentalitatea timpului era una atât de bine implementată, încât nimeni nu ar fi sărit să o ajute pe Ana, dar nu numai pe ea, ci pe nicio altă femeie.  Sătenii erau conștienți de situația Anei, însă nimeni nu acționa. Putem deduce de aici, o prima rezolvare a problemei din roman, acțiunea colectivă. Dacă oamenii ce considerau nedrept modul în care erau tratate femeile, ar fi acționat, mentalitatea societății ar fi evoluat mult mai repede. Încă în zilele noastre, întâlnim situații asemănătoare, în care nimeni nu acționează deoarece intervine teama față de autoritatea bărbaților.

În concluzie, un pas important spre egalitate se poate face atât prin acțiunea colectivă cât și modificând regulile după care e organizată societatea, iar femeile ce sunt victime ale violenței domestice trebuie să fie susținute de către societatea, astfel găsindu-și curajul de a merge la ședințe de terapie pentru a ușura procesul de vindecare al traumelor.