# data[].attributes.body
je umijeće upravljanja državom ili drugom političkom zajednicom, usmjereno na postizanje općeg dobra.

# data[].attributes.body
- osobe bez državljanstva ili neregistrirane osoba
- osobe koje nisu nikada imale državljanstvo ili su ga izgubile, a novo nisu stekle

# data[].attributes.body
U prazni porostor ispod zadanog pojma (znak +) upišite primjer ili zalijepite sliku koja opisuje/prikazuje konkretan primjer vezan za zadane pojmove u stupcima.

# data[].attributes.body
Primjer apartida vidimo kada se raspala država, npr. Rimsko Carstvo. Prije službenog formiranja novih država, tehnički su svi državljani par dana bili apartidi.

Terezija Poljak 4.d

# data[].attributes.body
https://www.google.com/amp/s/net.hr/danas/hrvatska/ljudi-koji-ne-postoje-u-hrvatskoj-zivi-500-osoba-bez-domovine-i-ikakvih-gradanskih-prava-477b5534-b1ce-11eb-bf57-0242ac150016%3famp=1

# data[].attributes.body
Primjer u Crnoj Gori živi gotovo 3000 ljudi bez državljanstva. Većim dijelom radi se o Crnogorcima koji su na temelju međudržavnog sporazuma između nekadašnje Jugoslavije i Albanije, 1991. doseljeni iz Albanije u Crnu Goru

# data[].attributes.body
Primjer apatrida su Romi u Republici Sjevernoj Makedoniji.
https://phralipen.hr/2019/11/27/romski-apatridi-u-makedoniji/

# data[].attributes.attachment_link.title
Romski apatridi u Makedoniji - Phralipen

# data[].attributes.attachment_link.description
Procjenjuje se da u svijetu živi gotovo četiri milijuna ljudi bez državljanstva – apatrida. Ti ljudi su u pravilu potpuno “nevidljivi”, žive u pravnom vakuumu i ne mogu ostvariti nikakva građanska ni socijalna prava. Republika Sjeverna Makedonija, ovoga je mjeseca napokon učinila jedan korak ka rješavanju toga problema. U Sobranju, makedonskom parlamentu, 7. studenog je […]

# data[].attributes.body
Primjer je Bosanka Dragutinović. Pobjegla je iz Italije zajedno s mužom i sedmero djece te sada živi u Hrvatskoj. Ona nikada nije pohađala škoolu te kao osoba bez državljanstva nema pravo na rad, brak ili liječenje - nema osnovna prava. Sada živi u malom selu nedaleko Osijeka te prosi kako bi prehranila svoju obitelj.

# data[].attributes.body
Apatridi u jugoistočnoj aziji https://globalcit.eu/statelessness-in-southeast-asia-causes-and-responses/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Christoph Sperfeldt (Peter McMullin Centre on Statelessness, Melbourne Law School). This blog is a summarised version of a paper published in the East-West Center's Asia Pacific Issues series. A more detailed account is also available in a book chapter jointly co-authored with Dr Rodziana Mohamed Razali.
UNHCR estimates that at least 4.2 million people around the world are not considered a national by any state. This is likely to be a significant under-estimate as fewer than half of all states report any data on statelessness. Around 40 per cent of the known global stateless population live in the Asia Pacific region, with Southeast Asia harbouring the largest populations. With over one million stateless people, the Rohingya from Myanmar - now displaced across Myanmar, Bangladesh and other locations in the region - remain the most prominent case. UNHCR also reported large stateless populations in Thailand (475,009), Malaysia (108,332), Cambodia (57,444), Vietnam (30,581) and Brunei (20,863). Due to deficiencies in data collection, the actual numbers are likely higher.

'Statelessness' is legally understood as not being recognised as a national by any state under the operation of its law. The central international legal instruments are the two statelessness conventions, the 1954 Convention relating to the Status of Stateless Persons, and the 1961 Convention on the Reduction of Statelessness. Southeast Asian states have a poor record in ratifying these conventions: only the Philippines has acceded to the 1954 Convention, and none have become party to the 1961 Convention. However, other human rights treaties with higher accession rates in the region, such as the Convention on the Elimination of all Forms of Discrimination Against Women and the Convention on the Rights of the Child, stipulate important safeguards against statelessness. Moreover, the ASEAN Human Rights Declaration provides under Article 18 that "every person has the right to a nationality as prescribed by law".

Over the past decade, momentum has been building to tackle statelessness as an issue of global concern. UNHCR has launched an ambitious campaign, the so-called iBelong Campaign, with the goal of eradicating statelessness by 2024. Moreover, in 2015, UN member states agreed to include a target in the Sustainable Development Goals (SDGs) which aims to 'provide legal identity for all ' by 2030, focusing on birth registration. The most robust legal identity remains nationality, as it is still the key to accessing many rights and protections.
Causes of statelessness
The long shadow of colonial rule: Ethnicity, nationhood and citizenship are Western-derived concepts that were embraced and modified by Southeast Asian countries during and after colonial rule. Many state-building projects were confined to borders arbitrarily drawn by colonial powers and have since witnessed a dynamic process of (re-)formulating citizenship regimes, often nurtured by inter-communal tensions that had been exacerbated during colonial times. It was at this point that social exclusion turned into the legal-political form of 'statelessness'. Nowadays, the legal frameworks on nationality in the region are shaped by a prevalence of jus sanguinis modes of nationality acquisition.

Discriminatory policies and practices: Many situations of statelessness have their roots in discriminatory regimes or practices which exclude certain groups from the citizenry. It is no coincidence that 75 per cent of the known stateless populations worldwide belong to minorities. The majority of stateless populations in Southeast Asia are minorities who live in the country in which they were born. Examples of such in situ statelessness are the Rohingya in Myanmar, so-called Hill Tribes in Thailand, certain Vietnamese minority populations in Cambodia or former Chinese immigrants in Brunei. The discriminatory provisions in Myanmar's 1982 Citizenship Law are just the most obvious example of many in the region. In other contexts, laws may be well drafted but their application has consistently shown discriminatory patterns. Well-documented examples include the difficulties faced by stateless Vietnamese in Cambodia in accessing birth registration, not to mention nationality.

Gender-discriminatory nationality laws: A specific form of discrimination are laws that do not afford equal nationality rights for men and women.Brunei and Malaysia are among the countries in the region that still apply gendered nationality laws. In Brunei, only fathers are allowed to confer nationality on their children. Such provisions have particularly affected children born of mixed marriages or those born outside the territory of their state.

Deficiencies in civil registration systems: Weak civil registration systems are another factor contributing to statelessness. Shortcomings in birth registration expose children to risks of statelessness as they leave them without proof of parentage or birth in a country, all of which constitute vital facts for claiming nationality. The rates of birth registration vary greatly across the region, ranging in 2014 from 62 per cent in Cambodia and 67 per cent in Indonesia to 96 per cent in Vietnam and 99 percent in Thailand. Common barriers to registration include lack of awareness, inaccessibility of registration systems, or corruption.

Cross-border mobility: ASEAN is a region with rising cross-border labour migration. It contains both countries of origin (e.g. Myanmar, Indonesia, the Philippines and Cambodia) and destination countries (e.g. Singapore and Brunei), as well as countries of both origin and destination (e.g. Thailand and Malaysia). Irregular migration has formed around 40 percent of the total size of migration. Human trafficking has also exposed affected individuals to risks of statelessness. A lack of legal protection, limited rights for temporary workers and low registration rates among migrants often create conditions where children grow up without proof of legal identity, putting them at risk of statelessness.

Mobile lifestyles: Marine mobile populations or 'sea nomads', such as the Moken of the Andaman Sea, and the Bajau Laut of the Sulu Sea, have lived historically (semi-)mobile lifestyles. State-based nationality laws and registration grounded in a system of fixed territorial links struggle to capture the particularities of such populations.As a result of their past or present mobile lifestyle and ongoing discrimination, many Moken and Bajau Laut are not recognised as citizens by the states on whose territory they live.

Inadequate legal safeguards: Manynationality laws in the region have insufficient safeguards to prevent statelessness. This has caused statelessness in cross-border marriages, such as in the case of marriages between Vietnamese women and foreign men, mainly from East Asia. Many Vietnamese brides and their children became stateless when they had to renounce their own citizenship in order to acquire the nationality of their foreign husbands, but failed to attain a new nationality. Protections for foundlings through nationality attribution of the country on whose territory they are found is absent in the nationality laws of some countries in the region.
Responses to statelessness
Some governments are recognising the problem. In 2016, the Thai government expressed its commitment to achieving 'zero statelessness' and, in 2017, the Philippines launched a National Action Plan to end statelessness by 2024. Given the low accession rates to the statelessness conventions as well as the lack of regional frameworks, much of the heavy lifting to solve the problem will have to be done at the country level. Policy responses have focused on identifying affected persons, improving civil registration, law reforms, and facilitating naturalisation.

Identifying affected individuals and groups: Data on stateless persons are hard to come by due to lack of commonly agreed definitions, logistical barriers, or simply lack of political will to address the problem. This impedes the formulation of effective policies. Yet, there are positive examples, such as Thailand, the Philippines and Malaysia, where both government and NGO-led initiatives to identify stateless or at-risk persons led to an improvement in the level of data on affected populations.

In 2005, Thailand adopted the 'National Strategy on Administration of Legal Status and the Rights of Persons' with the objective of ensuring non-nationals obtain a legal status. Together with an amendment to the civil registration act, in 2008, this allows stateless or undocumented persons to be recorded by the authorities and issued an identity document, which enables them to access basic rights such as health care. For undocumented migrant workers, Thailand established a nationality verification scheme in cooperation with countries of origin, especially Cambodia, Lao PDR and Myanmar.

Another example of cross-border collaboration is the Philippines, where the government, in partnership with the Indonesian government, carried out a mapping exercise, from 2012 to 2014, to resolve the citizenship status of thousands of long-term residents of Indonesian descent. By 2019, more than 90 per cent of the 8,745 registered individuals had their citizenship confirmed. The Philippines has since gone one step further and established, in 2012, a statelessness determination procedure, which enables the identification and recognition of stateless individuals.

An example of governmental and non-governmental collaboration has come from Malaysia. This concerned the identification and registration of stateless Indians of Tamil descent, who had migrated to Malaysia during British colonial times. Efforts at documenting this population had been carried out by a local NGO, the Development of Human Resources in Rural Areas (DHRRA), with support from UNHCR and the Malaysian government. Since 2014, DHRRA's community-based paralegal program documented the cases of around 12,350 individuals and assisted with registration and nationality applications.

Expanding civil registration: In 2014, states in the region proclaimed the Asia Pacific Civil Registration and Vital Statistics (CRVS) Decade with the goal of improving civil registration systems by 2024, including achieving universal birth registration. These initiatives have reinvigorated CRVS efforts. After reforming its civil registration law and providing a more flexible registration system, Thailand now has the highest birth registration rate in the region, with Vietnam and the Philippines following closely. Yet, replicating this success has been challenging, especially in states with high income disparities, such as Indonesia, Cambodia, and Myanmar. Even in countries with high registration rates, persistent pockets of low registration exist, mostly affecting marginalised and hard-to-reach populations. Discrimination, inequalities, hidden costs, linguistic and logistical barriers, as well as difficulties with late birth registration, all pose challenges for achieving universal birth registration.

Reforming laws and improving legal protections: Tackling deficient or discriminatory nationality laws can improve protections for those affected by statelessness. Indonesia's post-Suharto nationality law reform, in 2006, removed a differentiation between 'natives' and 'non-natives' in the law and thereby reduced barriers faced by minorities of Chinese and Indian descent in confirming their nationality. This law reform also addressed the situation of Indonesian migrants living overseas, who would no longer lose their citizenship if that would render them stateless. In 2008, Vietnam instituted legal reforms that enabled restoration of Vietnamese nationality to women and children from cross-border marriages, and also enacted a condition requiring renunciation of citizenship to be subjected to confirmation that a new nationality was obtained. Furthermore, many states have now enacted laws that protect foundlings against statelessness.

Reducing statelessness through naturalisation: Given the scale of statelessness in Southeast Asia, prevention alone will not suffice. One solution entails facilitating the acquisition of nationality through naturalisation. This is particularly true for cases of in situ statelessness, where the only viable solution is the acquisition of the nationality of the country in which people have resided for generations. Effective responses to in situ statelessness, such as in Myanmar, have yet to be developed. In 2015, Cambodia embarked on a census among its Vietnamese minority, although it remains unclear whether this will result in a pathway to Cambodian nationality.Vietnam resolved the situation of more than 10,000 refugees from Cambodia, who fled during the 1970s and were not considered nationals by the Cambodian government. After requirements for documentary proof were eased, since 2010, these former displaced populations have been able to acquire Vietnamese nationality.
Putting in the hard yards
Statelessness remains a widespread problem in Southeast Asia. However, growing interest by states is an acknowledgment of the detrimental effects such exclusion has on economic development, social cohesion and stability. The initiatives undertaken during the past decade have led to the reduction of statelessness in some states. While the Philippines has thus far been the only state in the region which has aligned itself with relevant international legal frameworks, Thailand and Vietnam both show that determined government action is the key to resolution. However, enhanced efforts at identification are also making more affected populations visible. Moreover, persistent problems remain regarding protracted situations of in situ statelessness - often nurtured by longstanding discrimination, such as in Myanmar and Cambodia - and the continuous growth of intra-regional migration. Addressing these problems calls for upscaling many of the responses identified in this blog, including further awareness-raising, capacity development among officials and more generous naturalisation programs for long-term resident populations without proof of nationality.

Such action requires political will, long-term strategies and the mobilisation of a broader coalition of actors. While regional knowledge exchange on CRVS is already well-advanced, the ASEAN Intergovernmental Commission on Human Rights and the ASEAN Commission on the Promotion and Protection of the Rights of Women and Children have called for more regional cooperation to tackle statelessness. UNHCR has become an important partner for technical assistance to governments and NGOs. Non-governmental actors have also moved closer together, including by forming the Statelessness Network Asia Pacific in 2015. The attention of these actors will now have to focus on addressing the more politically-sensitive situations that cannot be resolved through technical assistance and law reform alone. In a region where state sovereignty frequently prevails over international frameworks, collective efforts need to be tailored to specific country contexts and engage states' underlying concerns and sensitivities with respect to the social inclusion of particular individuals and communities.

# data[].attributes.attachment_link.title
Statelessness in Southeast Asia: Causes and Responses - Globalcit

# data[].attributes.attachment_link.description
Around 40 per cent of the identified stateless population of the world live in the Asia Pacific region, with Southeast Asia harbouring the largest stateless populations. This blog maps some of the predominant causes of statelessness in the region, and gives an overview of states' responses to this intractable problem.

# data[].attributes.body
Apartidi u Siriji. U Siriji je sistem drugačiji od ostatka svijeta. Državljanstva se djeci upisuju po ocu. Ako muškarac izgubi život prije rođenja djeteta, kasnije ga nema ko upisati u matične knjige.

# data[].attributes.body
Primjer apartida su Romi, Aškalije, Egipćai i mnogi drugi. Oni se suočavaju s problemima u pristupu zdravstvenoj i socijalnoj zaštiti. Po pravilu žive u izuzetno teškim ekonomskim uslovima i nalaze se ispod granice siromaštva, a nisu oslobođeni plaćanja taksi za izdavanje dokumenata.

# data[].attributes.body
Poljska je jedna od malobrojnih EU zemalja koja još nije ratificirala UN-ovu Konvenciju o statusu osoba bez državljanstva iz 1954. te Konvenciju o smanjenju slučajeva bezdržavljanstva iz 1961. Bez tih regulativa, apatridi u Poljskoj ne mogu računati na brzo rješenje problema s kojima se suočavaju.Osobe bez državljanstva suočavaju se s mnogim problemima, uključujući nemogućnost dobivanja putovnica kako bi otišli iz Poljske. Nadalje, mnogi apatridi (uključujući djecu) imaju teškoće i u dobivaju dozvole boravišta u Poljskoj jer nemaju odgovarajuće papire. Njihov nedokumentirani status dovodi do problema i u pristupu zdravstvenoj ili socijalnoj pomoći.

# data[].attributes.body
Zemlje s posebno velikom populacijom

bez državljanstva uključuju Mjanmar, Kuvajt, Cote d’Ivoire, Tajland, Irak i

Dominikanska Republika. Ove populacije također žive u zemljama širom svijeta koje

ne dopuštaju majkama da im dodijele svoju nacionalnost djeca na jednakoj osnovi kao i

očevi. To može rezultirati da djeca ostanu bez državljanstva kad su očevi nepoznati,

nestali ili pokojnik. Bezdržavljanstvo zbog raspada bivših država također nastavlja

utjecati na mnoge ljude, uključujući tisuće ljudi samo u Europi. Osobe bez

državljanstva često nemaju osnovna prava koja uživaju građani.

# data[].attributes.body
https://www.tportal.hr/vijesti/clanak/u-hrvatskoj-zivi-preko-2886-nevidljivih-ljudi-bez-domovine-20150626

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
'Prema podacima popisa stanovništva iz 2011. godine, 2886 osoba u Hrvatskoj izjasnilo se kao osobe bez državljanstva, odnosno, apatridi. Procjenjuje se da u Europi živi više od 600.000 apatrida, dok u svijetu taj broj iznosi gotovo 10 milijuna', kaže Jan Kapić iz UNHCR-a. No apatridi u Hrvatskoj uglavnom nisu u toj poziciji svojevoljno, zbog ideala i činjenice da žele biti 'građani svijeta'. Mnoge od njih naprosto nitko ne želi prihvatiti kao svoje

# data[].attributes.attachment_link.title
U Hrvatskoj živi preko 2886 'nevidljivih ljudi' bez domovine

# data[].attributes.attachment_link.description
'Prema podacima popisa stanovništva iz 2011. godine, 2886 osoba u Hrvatskoj izjasnilo se kao osobe bez državljanstva, odnosno, apatridi. Procjenjuje se da u Europi živi više od 600.000 apatrida, dok u svijetu taj broj iznosi gotovo 10 milijuna', kaže

# data[].attributes.body
https://amp.dw.com/hr/%C5%BEivot-bez-dr%C5%BEavljanstva/a-15355605

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Diljem svijeta preko 12 milijuna osoba ne posjeduje državljanstvo. Ujedinjeni narodi pokrenuli su ovih dana kampanju protiv diskriminacije apatrida koji često već generacijama žive bez osnovnih građanskih prava.

Obitelj Ise Abdula Faradža već generacijama živi u Kiberi, naselju na rubu Nairobija. Isin djed je još prije više od 100 godina u današnjem Sudanu pristupio kolonijalnoj britanskoj vojsci koja ga je nakon toga stacionirala u današnjoj Keniji. Isa pripada narodu Nubijaca i, kao i mnogi drugi pripadnici ovog naroda, u Keniji živi bez državljanstva. Nakon proglašenja neovisnosti 1963. Kenija je naime svim potomcima nubijskih vojnika uskratila pravo na upis u knjigu državljana. Život bez osobnih dokumenata je nešto najgore što se čovjeku može desiti, smatra Isa.
Bez papira ne postojiš
„U Keniji, ako ne posjeduješ osobne isprave zapravo ni ne postojiš. Teoretski ni kuću ne smiješ napustiti jer postoji opasnost da te netko zaustavi i pita za osobnu iskaznicu. Ovdje je to zločin. No ako ne smiješ napustiti kuću, od čega ćeš živjeti? Kako ćeš pronaći posao? Ne smiješ ni račun u banci otvoriti. Nemaš pravo posjedovanja, jednom riječju, ne postojiš."

Bez putovnice, bez identiteta

Kenija pored Tajlanda, Nepala, Sirije ali i Letonije spada među države s velikim udjelom građana bez državljanstva u ukupnom broju stanovnika. Visoki ured Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) broj apatrida ili apolita kako se osobe bez državljanstva još nazivaju, diljem svijeta procjenjuje na oko 12 milijuna. Istodobno se broj izbjeglica procjenjuje na oko 15 milijuna. No za razliku od apatrida, izbjeglice prema međunarodnim konvencijama polažu pravo na pomoć. Erika Feller, zamjenica visokog povjerenika za izbjeglice, ukazuje na diskriminaciju apatrida u usporedbi s izbjeglicama: "Često radi o grupama građana koji više-manje žive skriveno od očiju javnosti, apatride se ne doživljava kao punopravne članove društva. Oni su nevidljivi i zbog toga često ne uspijevaju doći na listu prioriteta pojedinih država".

Pravno gledano, apatridi žive u nekoj vrsti sive zone. Bez državljanstva nema ni države koja se brine za osiguranje građanskih prava. Kao građani bez građanskih prava, apatridi se u svakodnevnom životu suočavaju s brojnim preprekama ako žele legalno stanovati, putovati, zarađivati novac ili koristiti zdravstveni sustav. Najčešći razlozi zbog kojih neka osoba postaje apatrid je raspad države u kojoj je ova osoba dotad živjela. Gubitak državljanstva često je plod nejasnih pravnih normi, strogih zakona o državljanstvu ali koji put i samovolje državnih institucija i diskriminacije. Težak status se nerijetko, kako kaže Marc Manly iz UNHCR-a, prenosi iz generacije u generaciju. "Ove osobe su u zemljama u kojima žive desetljećima pa i stoljećima ukorijenjene i integrirane. Tijekom vremena su razvile strategije kako preživjeti uz minimalni kontakt s institucijama. Ove osobe se vrlo rano susreću s granicma unutar jednog društva koje apatridima ne omogućavaju napredak".

I djeca padaju u izolaciju kad im roditelji nemaju državljanstvo

Nema vjenčanja bez papira
To je na svojoj koži osjetio i Tran Hoang Puc kada je krajem sedamdesetih pred Crvenim Kmerima iz Kambodže pobjegao u Vijetnam. Bijeg mu je spasio život ali mu je, kako kaže, oduzeo državljanstvo. "Kada smo se ovdje našli, potpuno bez novca, nismo ni sanjali kakav će biti život bez državljanstva. To je bio veliki korak unazad i užasno mi je teško palo promatrati djecu kako se muče"

Njegova kćerka je pogođena time što joj nije omogućena ista naobrazba kao njenim vršnjakinjama s vijetnamskom putovnicom. Sin Kosal kaže da ga je činjenica što ne posjeduje državljanstvo i u privatnom životu stavljala pred nepremostive prepreke.„Kad sam se htio vjenačati sa svojom tadašnjom djevojkom, njezini roditelji su me upitali ‚Tko si ti uopće?'. Bez papira i državljanstva vlasti mi nisu htjele izdati ni vjenčanicu".

Bježe iz Kamobže u Vijetnam - a tamo čeka život bez dokumenata

# data[].attributes.attachment_link.description
Obitelj Ise Abdula Faradža već generacijama živi u Kiberi, naselju na rubu Nairobija. Isin djed je još prije više od 100 godina u današnjem Sudanu pristupio kolonijalnoj britanskoj vojsci koja ga je nakon toga stacionirala u današnjoj Keniji. Isa pripada narodu Nubijaca i, kao i mnogi drugi pripadnici ovog naroda, u Keniji živi bez državljanstva.

# data[].attributes.body
https://balkans.aljazeera.net/teme/2020/7/12/nevidljivi-za-sistem-apatridi-na-balkanu

# data[].attributes.attachment_link.title
Nevidljivi za sistem: Apatridi na Balkanu

# data[].attributes.attachment_link.description
Veliki broj ljudi je bio bez državljanstva nakon Drugog svjetskog rata, pa raspadom Sovjetskog saveza, Jugoslavije i ratovima na Bliskom Istoku.

# data[].attributes.body
https://www.google.de/amp/s/romskiportal.com/2017/05/01/kako-zive-osobe-bez-drzavljanstva-ili-apatridi/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kako žive osobe bez državljanstva ili apatridi? Pročitajte prilog jutarnjeg lista kojeg prenosimo u cijelosti.

Foto: Emica Elveđi / CROPIX
Autor: Boris Orešić

Nikada nije djeda i baku pitala zašto su joj dali ime Bosanka, i to u Italiji u kojoj je rođena i odrasla, u selima u okolici Torina. Kao Romi su se često selili, ali uvijek u krugu od stotinjak kilometara po Pijemontu. Iako ne zna mnogo o svojoj obitelji, pa ni o roditeljima koje su je napustili kao malu bebu nedugo nakon rođenja, danas 42-godišnja Bosanka Dragutinović, kojoj je prezime sve što je naslijedila od svog oca, misli da nema baš nikakve veze s Bosnom kao što bi sugeriralo njezino ime. U brdovitoj Bosni nikada nije ni bila, ali su je zato životni putevi prije šest godina doveli u ravnu Baranju odakle je porijeklom njezin muž, hrvatski državljanin, s kojim je godinama živjela u Italiji gdje su se i upoznali i gdje se rodilo sve sedmoro njihove djece. Iako su zajedno, kaže ona, već 20 godina, svoju vezu nikada nisu uspjeli ozakoniti, ni u Italiji, a niti u Hrvatskoj. Jer Bosanka je osoba bez državljanstva koja je cijeli svoj život u dvjema državama provela bez gotovo ikakvih dokumenata kojima bi mogla dokazati svoj identitet ili uopće svoje postojanje na kugli zemaljskoj. Tek je prije dvije godina u Hrvatskoj dobila dozvolu boravka za strance koja joj je izdana na pet godina i koja joj, doduše, omogućava da legalno boravi na teritoriju Hrvatske, ali ne i da ostvaruje bilo kakva prava, poput besplatne zdravstvene zaštite, školovanja, zapošljavanja, pa uostalom i udaje.

Privodila je policija

"Jako je teško živjeti bez dokumenata. Gdje kod da se mrdnem moram jako paziti. Dok još nisam imala dozvolu privremenog boravka više me je puta u Osijeku zaustavila policija i odvela u postaju gdje sam znala i satima čekati da dođu moj muž, svekar ili svekrva koji bi svojim potpisom garantirali za mene. Na Zavodu za zapošljavanje u Belom Manastiru su mi rekli da nemam pravo tražiti posao, a ni moj muž ne može za poslom igdje otići jer je pred zakonom odgovoran za mene. Tako da ne može on nikamo bez mene, niti ja bez njega", otkriva Bosanka na tečnom talijanskom koji joj je uz romski materinji jezik, koji je naučila u domu bake i djeda, roditelja svoga oca, koji su umrli prije 17 ili 18 godina. Hrvatski je svladala malo, tek toliko da se može sporazumjeti sa susjedima u Dardi ili kada ide u Osijek gdje joj, otkriva, nekoliko dobrih žena pomaže s hranom i odjećom.

Ilegalni boravak

Bosanka Dragutinović jedna je od najmanje 500 osoba u Hrvatskoj bez državljanstva. Točne brojke su nepoznanica, a nevladine udruge poput Informativno-pravnog centra iz Slavonskog Broda procjenjuju da je stvarni broj ljudi bez državljanstva, ili apatrida te onih nepoznatog državljanstva, i triput veći. Uglavnom je riječ o Romima čiji je život bez dokumenata i bilo kakve evidencije u državnim institucijama ponajprije posljedica činjenice da su se rodili kod kuće, a ne u rodilištima, i da ih njihovi roditelji, zbog neznanja, nemara ili tko zna kojeg razloga, nikada nisu prijavili u matični ured. Pred zakonom ti ljudi u Hrvatskoj, kao i u bilo kojoj drugoj državi, borave ilegalno, što im je u svakodnevnom životu izvor nebrojenih problema zbog čega mnogi cijeli život provedu u uskim krugovima romskih naselja, na dobro poznatom terenu. Jer svaki je odlazak negdje dalje za njih je rizik da će ih otkriti policija, poželjeti ih legitimirati pa onda staviti iza rešetaka, odvesti u Ježevo, centar za strance uhvaćene u ilegalnom boravku te možda i deportirati iz Hrvatske u kojoj su mnogi od njih rođeni i tu proveli cijeli život.

Osoba bez državljanstva je, objašnjavaju u MUP-u, stranac kojeg niti jedna država sukladno svom nacionalnom zakonodavstvu ne smatra svojim državljaninom. Osoba nepoznatog državljanstva je stranac, koji u postupku reguliranja statusa stranca ili postupka odobrenja međunarodne zaštite nije kao dokaz priložio uvjerenje o državljanstvu odnosno stranu putnu ispravu, što ne znači da nema državljanstvo neke države nego da nije utvrđeno čije državljanstvo ima.

Biraju ilegalu

Prema podacima Ministarstva unutarnjih poslova, u Hrvatskoj je evidentirano 28 osoba bez državljanstva - 15 muškaraca i 13 žena. Njih osmero ima status stranca s privremenim, a 20 sa stalnim boravkom. Uz to je MUP-u poznata 41 osoba čije je državljanstvo nepoznato - 17 muškaraca i 24 žene od kojih osam ima pravo privremenog, a 33 stalnog boravka u Hrvatskoj. Sveukupno dakle u Hrvatskoj bez državljanstva ili s nepoznatim državljanstvom službeno živi 69 osoba - 32 muškarca i 37 žena. To je daleko manje od broja kojim raspolažu udruge. Izvršna direktorica Informativno-pravnog centra Nataša Kovačević, koja se najviše u Hrvatskoj zadnjih godina bavi problemom apatrida, objašnjava kako većina ljudi bez statusa niti ne pokušava dobiti državljanstvo odnosno legalizirati se upravo iz straha da bi si situaciju u kojoj se nalaze mogli samo još dodatno pogoršati. Stoga ih nema ni u MUP-ovim evidencijama. Vrlo teško stječu povjerenje i u aktiviste nevladinih udruga koji su proteklih godina obišli mnoga romska naselja, uglavnom u kontinentalnom dijelu Hrvatske, kako bi pronašli apatride i pomogli im da se legaliziraju. Veći dio njih ipak radije bira život u ilegali. Sa svim rizicima koje on sa sobom nosi.

Bosanka, naprotiv, kaže da svaki dan Boga moli da po prvi put u životu jednog dana dobije državljanstvo, i to hrvatsko koje imaju njezin muž i svih sedmoro djece, šest kćeri i jedan sin. Najstarijoj kćeri Susani je 17, a najmlađoj Lauri 7 godina. Svi su rođeni u Italiji, a hrvatsko su državljanstvo dobili po ocu, s time da je za njih četvero, koji su rođeni kod kuće, a ne u bolnici, bilo poprilično teško dokazati da su doista njihova djeca. No nekako su uspjeli.

Ni socijalna pomoć

"Moj muž se zove Kristijan Horvat. Prije je bio Đani Radulović. Prošle se godine probudio jedno jutro i odlučio iz čista mira promijeniti ime i prezime. Rođen je u Bologni, ali je porijeklom iz Hrvatske. U siječnju je bilo šest godina otkako smo u Dardi, u kući muževih roditelja koji također s nama žive. Nas 11 ukupno primamo 2700 kuna socijalne pomoći i dječjeg doplatka, a ja bih trebala svaki mjesec plaćati 450 kuna za zdravstveno osiguranje. Ne mogu si to priuštiti. Često nemam ni 10 kuna za participaciju pa kada mi zatreba liječnik odem na hitnu pomoć koja ne naplaćuje participaciju. Jedva imamo za platiti struju i vodu te pražnjenje septičke jame, za kupiti drva za ogrjev i hranu. Jedva uspijevamo preživjeti iz mjeseca u mjesec, ali sam ipak sretna ovdje u Hrvatskoj s mužem i djecom i htjela bih ostati.

Još samo da dobijem državljanstvo da se mogu slobodno kretati, normalno ići liječniku i zubaru, pronaći posao ili barem kao većina drugih Roma dobiti socijalnu pomoć", otvoreno govori Bosanka Dragutinović koja je u Italiji, priča, radila na crno razne poslove u poljoprivredi, a sada kod kuće u vrtu uzgaja povrće za obiteljske potrebe. Sva djeca joj idu u školu, osim najstarije kćeri koja je zbog zdravstvenih problema s alergijama morala prekinuti školovanje. Svih sedmero, otkriva, imaju talijanska imena, a majka nastoji da kod kuće uz romski i hrvatski što više govore i talijanski jezik da ga ne bi zaboravili ako jednog dana požele otići živjeti u tu zemlju gdje su rođeni i koja joj, priznaje, jako nedostaje. Voljela bi, kaže, kada dobije putne isprave, otići malo u Italiju. A do tada ima još jednu želju - da im netko pokloni bicikl za 15-godišnjeg sina Tonija jer mu ga ona i suprug ne mogu priuštiti.

Nataša Kovačević iz Informativno-pravnog centra ističe kako je Bosanka Dragutinović tipičan primjer apatrida jer niti njezini roditelji nisu imali državljanstvo pa ga, i da su htjeli, nisu mogli zatražiti za nju. Da bi njezina djeca dobila hrvatsko državljanstvo po njezinom suprugu morala su proći DNK analizu, koja je potvrdila da im je on doista otac.

"U sklopu projekta Pravna inkluzija i održiva integracija Roma u Republici Hrvatskoj koji je financiran iz EU fondova, u zadnjih smo pet godina identificirali 105 osoba bez državljanstva u dobi između 20 i 40 godina. Među njima je nešto više muškaraca nego žena. Te su osobe pred zakonima nevidljive. Naši timovi su obilazili getoizirane romske zajednice čiji pripadnici imaju strah od institucija i nerado priznaju da nemaju dokumente, a ne znaju da djecu rođenu kod kuće treba upisati u maticu rođenih. Većina tih ljudi je rođena u Hrvatskoj i želja im je dobiti državljanstvo, na što ih potičemo kako bi stekli osnovna ljudska prava", otkriva Nataša Kovačević, dodajući kako je od tih 105 utvrđenih do sada njih najviše 50 dobilo pravo privremenog boravka, što je prvi korak u reguliranju statusa, jer tek nakon 8 godina prava na boravak osoba može zatražiti državljanstvo. Prema njezinim riječima Zakon o hrvatskom državljanstvu ne daje apatridima mogućnost olakšanog stjecanja državljanstva, što je mehanizam koji neke druge europske države primjenjuju. Odnosno, pojašnjava, Hrvatska uopće nema proceduru utvrđivanja tzv. bezdržavljanskog statusa, što znači da je nekome jako teško dokazati da je apatrid.

Nemaju za naknadu

"Pokušavamo im barem pomoći da dobiju privremeni boravak na godinu dana koji mogu nekoliko puta produžiti, da bi nakon pet godina mogli zatražiti stalni boravak, no pojavljuje se problem što su u tom slučaju ti ljudi dužni plaćati mjesečno 400 i nešto kuna naknade za zdravstveno osiguranje. Budući da većina to ne može plaćati, nakon pet godina, kada steknu pravo zatražiti stalni boravak, imaju i znatan dug prema državi. Iako su rođeni u Hrvatskoj zakon ih poistovjećuje sa strancima. Mi lobiramo da se ta procedura pojednostavi, a u MUP-u tvrde zakon za sve mora biti isti", govori Kovačević.

"Osobama koje imaju čvrstu poveznicu s Republikom Hrvatskom zbog dugogodišnjeg boravka u Republici Hrvatskoj, pruža se pravna pomoć u rješavanju njihova statusa, odnosno reguliranja boravka sukladno odredbama Zakona o strancima", tvrde u MUP-u i ističu kako osoba bez državljanstva može regulirati status temeljem Zakona o strancima kao i drugi stranci te imati status stranca na privremenom ili stalnom boravku, pa i steći hrvatsko državljanstvo. No, prethodno treba utvrditi je li riječ o osobi bez državljanstva li osobi nereguliranog državljanskog statusa.

Uglavnom su to osobe koje, kažu u MUP-u, dolaze s prostora Bosne i Hercegovine, Srbije, Kosova i Makedonije i koje ne posjeduju važeće identifikacijske isprave, a uslijed specifične materijalne i socijalne situacije te neinformiranosti nisu u mogućnosti pokrenuti postupak za pribavljanje uvjerenja o državljanstvu, odnosno utvrđivanja državljanstva.

Bez republike

"Dakle radi se o osobama neutvrđenog državljanskog statusa rođenih u državama nastalim raspadom bivše SFRJ", tvrde u MUP-u i dodaju kako su te osobe trebale državljanstvo neke od država bivše Jugoslavije steći po roditeljima, no ni oni u pravilu nisu imali državljanstvo pa čak niti bili upisani u maticu rođenih. Bez obzira na nepostojanje upisa, takve su osobe za vrijeme SFRJ, ističu u MUP-u, bile smatrane jugoslavenskim državljanima i većinom su imale izdane osobne isprave, dok se pitanje njihovog republičkog državljanstva nije ni postavljalo. Naime, za vrijeme Jugoslavije od 1945. do 1991. godine su uz savezno državljanstvo, postojala i republička državljanstva koja su kasnije najčešće bila i osnova za dobivanje državljanstva određene države nastale raspadom Jugoslavije.

Svaki je jugoslavenski državljanin, objašnjavaju u MUP-u, po propisima važećim do 8. listopada 1991. godine mogao imati samo jedno republičko državljanstvo koje se stjecalo podrijetlom, po načelu krvne veze, ali se moglo i promijeniti. Često se pogrešno smatra da je osoba imala hrvatsko republičko državljanstvo jer su joj u Hrvatskoj bile izdane osobne isprave. Samim preseljenjem iz jedne u drugu bivšu republiku nije se automatski mijenjalo i republičko državljanstvo, nego se to moglo ostvariti jedino na zahtjev pojedinca.

Azilanti apartidi

Nakon osamostaljenja Hrvatske, većina osoba s prijavljenim prebivalištem u Hrvatskoj, ali s drugim republičkim državljanstvom, stekla je hrvatsko državljanstvo. No, problem je nastao za one osobe koje zbog nemarnosti, odnosno neupućenosti nisu uopće ni podnijele zahtjev za državljanstvom ili su bile malodobne, a roditelji im ga nisu zatražili, a uz to nemaju ni upis u evidenciji državljanstva zemlje podrijetla. To je česta pojava kod pripadnika romske manjine.

U MUP-u kažu kako se apatridima koji u Hrvatskoj imaju odobren privremeni ili stalni boravak, može izdati putna isprava za osobe bez državljanstva. A također ističu kako je trenutno i pet osobe bez državljanstva među tražiteljima međunarodne zaštite u Hrvatskoj. Svi su muškarci, a porijeklom su iz Jordana, Kuvajta, Palestine, Makedonije i Bosne i Hercegovine.

1

# data[].attributes.attachment_link.title
Kako žive osobe bez državljanstva ili apatridi?

# data[].attributes.attachment_link.description
Foto: Emica Elveđi / CROPIX Autor: Boris Orešić Nikada nije djeda i baku pitala zašto su joj dali ime Bosanka, i to u Italiji u kojoj je rođena i odrasla, u selima u okolici Torina. Kao Romi su se često selili, ali uvijek u krugu od stotinjak kilometara po Pijemontu.

# data[].attributes.body
Apatridi su osobe bez državljanstva koje ga nikada nisu imale ili su ga izgubile, a novo nisu stekle.
Primjer apatrida su Haićani u Dominikanskoj republici.

http://radastudio.org/portfolio-item/apatrida-stateless/

# data[].attributes.body
https://www.unhcr.org/hr/kome-pomazemo/osobe-bez-drzavljanstva

# data[].attributes.attachment_link.title
Osobe bez državljanstva - UNHCR Hrvatska

# data[].attributes.attachment_link.description
Apatridnost ima izrazito negativan utjecaj na živote pojedinaca. Posjedovanje nacionalnosti (državljanstva) nužno je za punopravno sudjelovanje u društvu te predstavlja preduvjet za ostvarivanje cijelog niza ljudskih prava. Apatridnost se javlja zbog različitih razloga, uključujući sukob zakona, pri…

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
Osobe bez državljanstva

# data[].attributes.body
U Hrvatskoj je slučajeva bez državljanstva relativno malo u odnosu na situaciju u svijetu: oko 2,886 osoba obuhvaćeno je UNHCR-ovim mandatom apatridnosti u Hrvatskoj
https://www.google.com/amp/s/net.hr/danas/hrvatska/ljudi-koji-ne-postoje-u-hrvatskoj-zivi-500-osoba-bez-domovine-i-ikakvih-gradanskih-prava-477b5534-b1ce-11eb-bf57-0242ac150016%3famp=1

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Od svoje sedme godine Miloš Mitrović (53) živi u Hrvatskoj za koju se borio, ali za koju - ne postoji.

Posao nema, a bez domovnice i osobne na burzi nema što tražiti. No, najveći problem imao je kada je završio u bolnici.

"12 tisuća i nešto kuna mi je došao račun kući, za šest dana bolnice, ali ja to nikada nisam platio niti sam to mogao platiti", kaže Miloš Mitrović iz Capraških poljana.

Odbili mu zahtjev za domovnicom

Deset puta su mu odbili zahtjev za domovnicom...

"Kad je trebalo ginut', ja se nisam pitao. Nisam postavljao nikakva pitanja i uvjete, ja sam se dragovoljno javio, a da danas ne mogu dobiti običan papir - jako žalosno", prepričava za kamere RTL-a.

U doslovno desetak kvadrata dijela ruševne kuće koja pripada HŽ-u živi s dvojicom sinova, snahom i dvomjesečnom unukom.

"Živim jer mi sin i snaha primaju socijalnu pomoć. Do sad su imali 960 kuna, a sad imaju 1600 kuna porodiljne naknade. Eto od čega ja živim. Živim od tuđe milostinje", dodaje.

Miloš nije jedini. 'Nevidljivih' građana u Hrvatskoj ima puno više.

Procjenjuje se da u romskim zajednicama u Hrvatskoj živi oko 500 apatrida - ljudi bez domovine, bez ikakvih dokumenata i građanskih prava. A njih još 1000 ima tek privremeni boravak što znači da im prijeti opasnost da za državu također postanu nevidljivi.

Oni koji im pokušaju pomoći - teško ulaze u trag osnovnim dokumentima za dobivanje državljanstva.

"Neki Romi nisu bili svjesni, nisu obrazovani da bi sebi mogli isposlovati da moraju imati državljanstvo, osobnu, domovnicu ili rodni list", izjavio je Stanoje Nikolić, predsjednik Županijskog vijeća romske manjine.

Žene rađaju s lažnim dokumentoima; djece nose lažna imena; neki nikada ne odu mnogo dalje od svog dvorišta... Prema podacima MUP-a izdano je tek 16 putovnica za apatride.

Sastali se s ravnateljem policije

"Isprave koje imaju su često nedosatatne. Dio ih nikada nije ni tražio isprave o identitetu. Naši službenici su i pripadnici mobilnih timova... Tu pokušavamo riješiti administrativne zapreke kako bi olakšali rješavanje njihovog statusa", poručuje Velimir Tišm a, glasnogovornik MUP-a.

Zagrebačka zajednica Roma prije dva dana sastala se s ravnateljem policije baš zbog ovog problema.

"Da bi tim ljudima izašli u susret. Ne tražimo da se ide izvan zakona ili onima koji su tu godinu ili dvije, nego onima koji su tu godinama iz velikog neznanja i nepismenosti", kaže Nedžadin Kamberovski, zamjenik predsjednika Vijeća romske nacionalne manjine grada Zagreba.

Naša okolina nas oblikuje i uči životu. Dobar dio odgovornosti u tome ima država. Posebno kada je u pitanju obrazovanje građana među kojima, pa ni po Ustavu, ne bi nikada smjelo biti nevidljivih.

# data[].attributes.attachment_link.title
U Hrvatskoj živi 500 osoba bez domovine i ikakvih građanskih prava

# data[].attributes.attachment_link.description
Od svoje sedme godine Miloš Mitrović (53) živi u Hrvatskoj za koju se borio, ali za koju - ne postoji. Posao nema, a bez domovnice i osobne na burzi nema što tražiti. No, najveći problem imao je kada je završio u bolnici.

# data[].attributes.body
https://www.liberties.eu/hr/stories/stateless-children-in-poland-hfhr-report/4872
Apartidi su osobe bez državljanstva i formalne domovinske pripadnosti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Image: Howard Ignatius - Flickr/CC content

Poljska je jedna od malobrojnih EU zemalja koja još nije ratificirala UN-ovu Konvenciju o statusu osoba bez državljanstva iz 1954. te Konvenciju o smanjenju slučajeva bezdržavljanstva iz 1961. Bez tih regulativa, apatridi u Poljskoj ne mogu računati na brzo rješenje problema s kojima se suočavaju.

'Nevidljiv problem'

"Točan broj apatrida u Poljskoj nije poznat, no različite statistike daju naznake da bi u našoj državi moglo biti između 700 i 10.000 osoba bez državljanstva i djeca su dio tog broja," tvrdi Dorota Pudzianowska, koautorica novog izvješća Helsinške fundacije za ljudska prava o djeci bez državljanstva.

Nepreciznost podataka posljedica je činjenice da Poljska nema proceduru koja bi se mogla koristiti za utvrđivanje toga je li dotična osoba bez državljanstva ili ne. "Iz te perspektive, bezdržavljanstvo je nevidljiv problem," govori Pudzianowska.

Osobe bez državljanstva suočavaju se s mnogim problemima, uključujući nemogućnost dobivanja putovnica kako bi otišli iz Poljske, govori Pudzianowska. Nadalje, mnogi apatridi (uključujući djecu) imaju teškoće i u dobivaju dozvole boravišta u Poljskoj jer nemaju odgovarajuće papire. Njihov nedokumentirani status dovodi do problema i u pristupu zdravstvenoj ili socijalnoj pomoći.

"U Poljskoj se ponavljaju slučajevi romske djece rumunjskog i bugarskog porijekla, koja su bila napuštena ranih 90-ih i nisu dobila nikakvo državljanstvo," tvrdi Marta Szczepanik, koautorica izvješća. "U našem izvješću opisujemo slučajeve dva djeteta (Agni i Marysia) koja su ugrožena tim problemom."

Zakonske rupe

Postoje zakonske rupe koje rezultiraju nedostatkom sveobuhvatne zaštite djece od toga da pri rođenju postanu apatridi. Prema poljskim propisima, u određenim slučajevima dijete dobiva poljsko državljanstvo na temelju same činjenice da je rođeno na poljskom teritoriju. To se događa kada roditelji nisu poznati, nemaju državljanstvo ili je ono nedefinirano.

Dodatno, dijete nepoznatih roditelja dobiva poljsko državljanstvo ako je pronađeno na poljskom teritoriju. "Ipak, ako dijete državljana drugih zemalja ne traži državljanstvo nakon njih zbog konfliktnih propisa vezanih uz državljanstvo, kao što je, na primjer, slučaj s državljanima Kube, Šri Lanke ili Sirije, dijete ne dobiva automatski, rođenjem, poljsko državljanstvo. Tu bi zakonsku rupu trebalo zapuniti," dodaje Pudzianowska.

Dokumenti i definicije

Nadalje, poljski zakon ne sadržava definiciju "osobe bez državljanstva." U praksi, postoje i problemi s interpretacijom termina poput "nepoznati roditelji", koji se događaju, na primjer, kada je majka strankinja i smatra se "poznatom", iako je napustila svoje dijete u bolnici, ostavljajući iza sebe samo trag osobnih podataka koje je nemoguće potvrditi.

Postoji i problem sa primjenom odredbi vezanih uz prijavu rođenja, a koje ne definiraju striktno koje bi dokumente roditelji trebali priložiti kako bi prijavili rođenje djeteta. "U praksi se događa da je nedostatak dokumenata, primjerice rodnog lista roditelja, bio razlog za odbijanje upisa rođenja djeteta," dodaje Szczepanik.

Izvješće HFHR-a pripremljeno je kao dio kampanje "Nijedno europsko dijete ne bi trebalo biti bez državljanstva," a koju je Europska mreža za osobe bez državljanstva (ENS) pokrenula u studenom 2014. Izvješće se temelji na podacima dobivenima, među ostalim, iz 16 ureda vojvodstava (županija), ministarstva unutarnjih poslova i ureda predsjednika.

Cijelo izvješće dostupno je ovdje.

# data[].attributes.attachment_link.title
Djeca bez državljanstva u sivoj zakonskoj zoni u Poljskoj

# data[].attributes.attachment_link.description
Poljska je jedna od malobrojnih EU zemalja koja još nije ratificirala UN-ovu Konvenciju o statusu osoba bez državljanstva iz 1954. te Konvenciju o smanjenju slučajeva bezdržavljanstva iz 1961. Bez tih regulativa, apatridi u Poljskoj ne mogu računati na brzo rješenje problema s kojima se suočavaju.