# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Живи українською | Світ української мови

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Живи українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест на знання "Кайдашевої сім'ї" Івана Нечуя-Левицького

# data[].attributes.attachment_link.description
140 років тому, у 1878-му було написано один з найпопулярніших творів української класики - "Кайдашева сім'я". Ця повість стала справді народною, нею зачитувались усі верстви населення, що селяни, що містяни, що прості трударі, що інтелігенція. Та й зараз, навіть якщо людина нічого не читала з української класики, про "Кайдашеву сім'ю" вона щонайменше чула.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В Переяславі, після ради 8 генваря 1654 року, гетьман Богдан Хмельницький з козацьким військом прийняв присягу на підданство московському цареві Олексієві Михайловичу перед московськими посланцями. Після того московські посланці мали через тиждень виїхати до Києва, щоб прийняти присягу од духовенства, київських козаків та городян. Богдан Хмельницький послав свого генерального писаря Івана Остаповича Виговського поперед посланців до Києва. Гетьман знав, що київський митрополит Сильвестр Косов і все київське духовенство не хотіли приставати на підданство московському цареві, і боявся, що митрополит, може, не вийде назустріч посланцям з процесією і не схоче привести до присяги киян.

Виговський прибув до Києва поперед посланців і зараз пішов до митрополита. Митрополит жив в старих дерев'яних покоях на цвинтарі Софійського собору, котрі стояли серед старого садка. Виговський заповістився через келійника. Митрополит звелів просити його в покої.

Була ще рання година. Митрополит тільки що поснідав. На столі на олив'яних полумисках лежали недоїдки редьки та смажені на сковороді кружалки квашених буряків, обсипаних борошном. Сильвестр Косов сидів на стільці з високою спинкою. Перед ним на невеличкому столикові лежав розгорнутий фоліант, старий та пожовклий, переплетений в шкуратяні товсті палітурки з застіжками. Він дочитував листка, і йому, очевидячки, не хотілось одривати очей од книжки як писар переступив поріг його кімнати.

Виговський низько поклонився митрополитові. Митрополит зирнув на його сердито, але встав з стільця. Він був вже старий та сухорлявий, з довгою сивою бородою та короткими косами, котрі посіклись і вилися кругом голови посіченими пухкими кучерями. Митрополит поблагословив Виговського. Виговський поцілував владику в руку і знов низько поклонився.

- Прошу вступити до моєї бібліотеки, - обізвався владика і показав рукою на одчинені двері в низький, але просторний покоїк, в котрому по стінах були поприбивані полиці, а на полицях лежали й стояли книги в шкуратяних палітурках. У вікна заглядали обсипані інеєм гілки волоських горіхів і затінювали невеличкі шибки, пропускаючи в бібліотеку сріблястий м'який білий світ. Митрополит попросив Виговського сісти коло стола, а сам сів проти його.

- Ясновельможний гетьман кланяється вашій милості, cвятий владико, і просить ваших молитов. Може, ваша милість чули, що до Києва їдуть московські посланці з боярином Бутурліним на чолі, щоб одібрати присягу од вашої милості, святий владико, од вищого духовенства, київських козаків та городян.

- Чув, чув і знаю, що сьогодні опівдні посланці будуть в Києві. Але ні я, ні духовенство на Україні не думаємо присягати цареві на підданство. Про це гетьманові нема чого й говорити! - сказав митрополит і при останніх словах аж скрикнув.

- Чом же так, святий владико?

- А тим, що поки наша церква залежить от цареградського патріарха, ми вдержимо свою автономію і свої права. Не такої заспіває нам московський патріарх Никон, чоловік простий, невчений, крутий та завзятий на вдачу. Він зламає нашу автономію і запроторить наших владик і попів в свої льохи, в котрих він карає муками своїх духовних. Про присягу нашу нехай ясновельможний гетьман і не допоминається! - знов аж крикнув старий владика, і його посічені кучері задрижали кругом голови.

Виговському самому було до вподоби, що владика не хоче присягати Москві, бо він не любив Москви; його блискучі карі очі аж заграли, але він не насмілився виявити своїх потайних власних думок і мовчав; він мусив чинити волю і наказ гетьмана.

- Та ще он про що пише нам один протопоп з Чернігова: пішла ніби чутка, що московський патріарх Никон думає заново перехрещувати нас всіх на Україні, бо ми хрещені через обливання водою; наче не все одно, чи облити дитину водою, чи поринути її з головою в воду: благодать Божа дається й через обливання, бо це тільки форма сакраменту. В Москві на нас вважають за це, як на неправославних. Буде нам морока з московським патріархом.

- Що правда, то правда: тепер у нас на Україні владики й протопопи - люди з високою просвітою, а в Москві владики невчені й прості; одні другим нерівня, -обізвався Виговський.

- Це правда, пане писарю! З невченими людьми погана справа.

- Принаймні, святий владико, не зрікайтесь вийти з процесією назустріч посланцям і привести до присяги київських козаків та городян.

- Це можна вчинити. З процесією я вийду з усіма ігуменами й протопопами, а більше цього нічого не можу вчинити, - сказав владика голосом, в котрому проривався сутінок досади й невдоволення.

Виговський встав і розпрощався з владикою.

- От-от незабаром прибудуть посланці, - обізвався Виговський, - час би вже, святий владико, і виступати з процесією і ждати посланців хоч за версту за Золотими воротами.

- Добре, добре! Зараз іду до собору і ми рушимо з ігуменами і протопопами в процесії: це можна вчинити, це можна! - сказав владика. - А більше нічого не зроблю й не хочу! не хочу! - сказав з гнівом.

Митрополит з досади встав, випростався на ввесь свій високий зріст і почав ходити по бібліотеці, розгладжуючи свою довгу розкішну бороду. Він на одну мить спинився коло вікна і втупив очі в густі гілки волоських горіхів, обсипаних інеєм, як сріблом. Постоявши коло вікна, владика швидким рухом обернувся до Виговського і знов промовив з досадою і завзятістю:

- Більше я зробити не хочу і не зроблю, бо проти мене підуть усі ігумени й протопопи. Вони встоюють за автономію української церкви, а я не хочу йти проти їх.

Виговський встав з стільця і почав прощатись.

- Де ж будуть обідати царські посланці? Треба ж їх прийняти почесне і видати їм добрий обід, - сказав Виговський.

- Сьогодні після присяги я мушу запросити їх до себе на обід і нагодую їх не редькою та смаженими буряками, а доброю дніпровою рибою. Це я повинен вчинити як митрополит, - обізвався владика на прощанні. - І тебе, пане писарю, прошу завітати до мене на обід. Ти вмієш провадити розмову з посланцями, бо ти до того здатний і звичний, а мені нема охоти балакати з ними.

- Час вже, святий владико, виходити назустріч з процесією, бо козаки вже давненько виступили з Києва стрічати посланців, - сказав Виговський.

- Йду, йду зараз до собору і зберу усіх ігуменів і протопопів, - сказав владика і звелів келійникові шляхтичеві подавати теплу рясу та клобук.

Тим часом тисяча козаків Київського полку ще вдосвіта виступила з міста назустріч московським посланцям. Козаки стріли посланців за десять верстов од Києва і пішли поперед їх. За козаками конюші вели дванадцять царських коней турецької породи, вкритих чепраками, затканими золотом, котрі волочились по землі; на чепраках лежали вишивані золотом сідла. Потім йшов полк боярчуків, а за ними вели ще рядок турецьких коней, на котрих збруя лисніла золотом та перлами. Поміж кіньми несли четверо прездорових знамен. Позад усіх їхали посланці. Червоні кунтуші з вильотами на рукавах, жупани та покривала на конях горіли як жар на білому фоні снігу та інею. Вглядівши поїзд, довбиші вдарили в казани, трубачі заграли. Сила народу рушила назустріч посланцям.

За Золотими ворітьми стрів посланців митрополит з великою процесією, з ігуменами і намісниками монастирів. Владика сказав посланцям промову, і вся процесія рушила через Золоті ворота до святої Софії. Митрополит, одправивши молебень, привів до присяги козаків та городян, а сам "од жалю умлівав", а все духовенство "за сльозами світа не бачило", - як записав тодішній літописець. Митрополит І усе духовенство не зложили присяги, що дуже не сподобалось бояринові Бутурлінові і усім посланцям.

Запросивши до себе в келії посланців на хліб та сіль, владика накинув на себе мантію і, взявши в руки хрест, вертався в свої покої. За ним слідком йшли посланці й Виговський. Народ обступив владику і брав благословення. Владика насилу рухався, благословляючи народ.

До його підступили дві панії за благословенням. Одна з їх була вже немолода, повна на виду, закутана білою хусткою поверх очіпка. Друга була молода, височенька, поставна, повновида й біла на виду, як лелія. Вона так само була закутана білою хусткою поверх невисокої шапочки і була убрана в темно-червоний кунтушик, облямований навкруги білим горностаєм. Її повний, делікатний вид неначе був обведений білими рамками з білого пуху та срібла, і саме лице її було біле, як біла лелія, а повні рум'яні уста червоніли на морозі, як листочки троянди. Молода панна і справді була схожа на білу квітку. Чималі темно-карі очі та рівні густі брови дуже виразно малювались, обведені навкруги білим вбранням.

Виговський кинув очима на молоду панну. Його вразили її блискучі карі очі та темно-русі густі брови. Ті очі, ті брови так були схожі на його темно-карі очі та темно-русі густі брови, неначе перед ним стояла його сестра або його близька родичка.

- Який дивний випадок! Бачу неначе в дзеркалі свої власні очі, свої брови! Неначе мене й цю молоду панну одна мати породила. Яка вона біла, неначе ранній білий ряст під снігом! Які в неї делікатні рум'яні уста, неначе листочки делікатної троянди!

Виговський несамохіть задивився на ту молоду панянку. Він не зводив з неї очей, доки вона брала благословення у владики й цілувала хрест. Владика привітно осміхнувся до неї як до особи, котру він знає.

"Певно, якась шляхтянка, а може, й князівна", - подумав Виговський, не зводячи очей з лелійно-білого личка дівчини, і, сам не знаючи чого, легенько зітхнув і задумався.

Виговському тоді вже минуло сорок років і він ще був не жонатий.
(Продовження на наступній сторінці)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.title
"Гетьман Іван Виговський" Іван Нечуй-Левицький, читати онлайн текст твору повністю

# data[].attributes.attachment_link.description
В Переяславі, після ради 8 генваря 1654 року, гетьман Богдан Хмельницький з козацьким військом прийняв присягу на підданство московському цареві Олексієві Михайловичу перед московськими посланцями. Після того московські посланці мали через тиждень виїхати до Києва, щоб прийняти присягу од духовенства, київських козаків та городян.

# data[].attributes.headline
Пройдіть тест

# data[].attributes.subject
Пройдіть тест

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
і.нечуй-левицький 'кайдашева сім`я' - пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.title
І.Нечуй-Левицький 'Кайдашева сім`я' - Пройти онлайн тест

# data[].attributes.attachment_link.description
І.Нечуй-Левицький 'Кайдашева сім`я' - Пройти онлайн тест

# data[].attributes.headline
Характеристика

# data[].attributes.subject
Характеристика

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Князь Єремія Вишневецький" образи героїв та їх характеристика розкриті в цій статті.

"Князь Єремія Вишневецький" характеристика героїв

"Князь Єремія Вишневецький" образ Єремії

Ярема (Єремія) Вишневецький - головний герой роману Івана Нечуя-Левицького, князь, історична постать, зрадник православної віри і свого народу.

Провідними рисами характеру Яреми Вишневецького є гордовитість і пиха. Вже на перших сторінках роману юний Єремія постає людиною, яка не терпить чужої опіки, вищих за себе і яка у зовні привітній поведінці з челядниками приховує потайне глузування з них.

"Насуплене та якесь вовкувате і ніби звіркувате княжа", - так характеризує його патер Вінцентій при першій зустрічі. Навчання в Єзуїтському колегіумі ще дужче розвинуло зарозумілість і пиху молодого князя, переконавши його у власній месіанській місії навіть силою навертати "темну українську масу", "тих темних товаряк" до католицизму, до Польщі і польської мови. Пізніше перебування за кордоном в Європі змусило його критичним поглядом придивитись до способу життя своїх багатих та уславлених предків, чий палац йому видався чистісінькою конурою.

Прикладом зверхності є кепкування з навколишньої знаті, зокрема зі свого друга по навчанню Домініка Заславського. Навіть при виборі майбутньої дружини Вишневецький керується думкою, наскільки така пара сприятиме його славі.

Суттєвою рисою характеру героя є егоїзм. Це найкраще спостерігається у його стосунках з дружиною, якам його любов порівнює з холодним залізом. Досить переконливим прикладом егоїзму, навіть егоцентризму є відношенн князя до Тодозі Світайлихи. Здається , що таке високе почуття як кохання, повинно змінити людину, однак він залишається таким же. "Не будеш до мене ходити та мене любити, я пошматую тебе, щоб твоя краса нікому не дісталась по віки вічні..." - ось таке самолюбство, нахабство керують цією людиною.

Характерною рисою вдачі Яреми є жадоба до багатства, прагнення стати найбагатшим на всій Україні і Польщі.

"Моя гетьманська булава - то землі безмірні, безліч грошей, військо. Он де моя сила ". Про вперте бажання збагатитись свідчить захоплення князем чужих маєтностей силою, за що поляки його зненавиділи.

Протягом роману простежується і така риса вдачі, як жорстокість. Заради своєї мети він знищить всіх, хто йому перешкоджає. Найкраще про жорстокість і знущання над людьми свідчать його сни, які за криваві злочини не дають спокійно спати.

Ненависть до України і козацтва теж простежується в характері Єремії. Його фраза: "Нехай гине Україна з козаками", - неодноразово зустрічається в творі. За що ж ненавидів козаків Єремія? Він прекрасно знав і розумів, що лише козаки і хлопи можуть змінити його долю, можуть скинути його владу.

Ця риса тісно переплітається з боягузтвом. Важко уявити його боягузом, однак він боїться. Звістка про похід Хмельницького була для нього страшна: "І ця страшна міра злякала його і в одну мить запаморочила йому памороки. Він сидів блідий, аж жовтий, закинувши голову на крісло, і неначе почував, ніби хтось встромив йому ножа у самісіньке серце ".

Крім цих рис, Єремії Вишневецькому були притаманні і другорядні, які ви підготуєте на наступний урок.

Отже, Єремія Вишневецький - нащадок славного роду, міг, маючи всі дані, прославити свою землю, а не бути проклятим.

"Князь Єремія Вишневецький" образ Максима Кривоніса

Антиподом Вишневецького виступає Максим Кривоніс, і кожен з власних позицій бачить майбутнє України. Якщо перший не любив Україну за демократизм і вважав, що "козаків, їх гетьманів, усю Україну треба знищити і вбити на смерть", то Кривоніс є виразним представником української ідеї, він хоче бачити рідну землю вільною від шляхетського панування і спрямовує на цю боротьбу всі сили й засоби. Максим виступає умілим організатором і розважливим політиком, який може захопити людей своїми ідеями, повести за собою.

"Князь Єремія Вишневецький" образ Гризельди

Вибір майбутньої дружини припадає на Гризельду Замойську, цим шлюбом він укріплює зв'язки з польськими магнатами і прагне підсилити свою славу. Сама ж Гризельда відчуває, що любов чоловіка не палка і пристрасна, а холодна і виважена.

Автор: J. G. (Джей Джи) У рубриці: 10 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
"Князь Єремія Вишневецький" образи героїв

# data[].attributes.attachment_link.description
"Князь Єремія Вишневецький" образи героїв та їх характеристика розкриті в цій статті. "Князь Єремія Вишневецький" образ Єремії Ярема (Єремія) Вишневецький - головний герой роману Івана Нечуя-Левицького, князь, історична постать, зрадник православної віри і свого народу. Провідними рисами характеру Яреми Вишневецького є гордовитість і пиха.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Князь Єремія Вишневецький" ― це історичний роман Івана Нечуя-Левицького, написаний у 1897 р., але пощастило його видати лише у 1932 р., вже значно пізніше після смерті видатного автора.

"Князь Єремія Вишневецький" аналіз

У романі "Князь Єремія Вишневецький" докладно йдеться про давній рід Вишневець-ких, в якому добру пам'ять у народі залишив козацький ватажок Дмитро Байда-Вишневецький. Та його нащадок Єремія перекинувся в шляхетський табір, нещадно визискував українських селян.
Проблематика "Князь Єремія Вишневецький" "Князь Єремія Вишневецький" образи героїв
"Князь Єремія Вишневецький" сюжет

Роман "Князь Єремія Вишневецький" знайомить з XVII століттям, коли відбувалася боротьба українців проти нахабного панування над ними польської шляхти. Але автор акцентує не на самій боротьбі, а намагається осмислити причини зради князя Єремії Вишневецького, нащадка славного українця Дмитра "Байди" Вишневецького.

Отже, у центрі сюжету життя Єремії Вишневецького, його деградація, перетворення на зрадника свого народу. Починається твір з розповіді як Єремію ще дитиною віддали на навчання до єзуїтської колегії, де у ньому й виховали ненависть до всього українського. З колегії він вийшов окатоличеним і спольщеним шляхтичем, який мріє стати королем. Для початку він віддає наказ збудувати у його родових володіннях на Лубенщині справжній палац, у який він зможе привезти майбутню дружину і зібрати біля нього своє військо.

Вибір майбутньої дружини припадає на Гризельду Замойську, цим шлюбом він укріплює зв'язки з польськими магнатами і прагне підсилити свою славу. Сама ж Гризельда відчуває, що любов чоловіка не палка і пристрасна, а холодна і виважена.

Після пишного і показного весілля подружжя переїздить до новозбудованого палацу Єремії, де на українських землях починають впроваджувати для своїх селян польські закони, католицьку віру. Випадково на хрестинах, де князь був за хрещеного батька, він побачив удову Тодозю Світайлиху, в яку закохався, як дикий звір. Його почуття егоїстичні, він вимагає взаємності грубою силою, прагне задовольнити свою пристрасть. Нажаль для Тодозі, вона теж покохала князя, але залишилась вірна своїй вірі й принципам, навіть живучи як коханка у палаці князя. Однак почуття запального Єремії швидко згасають і він поринає у воєнні походи, жорстокі розправи з повсталими людьми, продовжує жадібно прагнути влади.

Ця гонитва за владою і славою закінчилась для князя зовсім не так як він чекав, насильство над народом не залишилось безкарним.

"Князь Єремія Вишневецький" історія написання

Іван Нечуй-Левицький у статті "Сьогочасне літературне прямування" (1884 р.) розповів про свій задум розкрити національну історію, створити твір про український народ у часи визвольної боротьби. Він вважав, що художні твори про історичне минуле зможуть пробудити інтерес широких верств населення до минулого свого народу.

І. Нечуй-Левицький написав свій історичний роман "Князь Єремія Вишневецький" у 1897 р. Щоб бути точним і правдиво висвітлити добу козаччини, автор ретельно опрацював твори сучасників Єремії Вишневецького - козацькі літописи Самійла Величка, Григорія Грабянки, Самовидця, навіть щоденник Богуслава Машковського, слуги князя Ієремії Вишневецького. Крім того, ознайомився з науковими дослідженнями, присвяченими тій добі, Олександра Лазаревського, Миколи Костомарова,Пантелеймона Куліша.

За життя письменника цей історичний роман так і не був опублікований, хоча І. Нечуй-Левицький листувався з редакціями журналів "Київська старовина", "Діло" та ін., намагаючись надрукувати свій твір. Однак редакції відмовлялися, пояснюючи це "анахронізмами та історичні недоглядами" у тексті. Роман побачив світ аж у 1932 р. у Харкові.

Автор: J. G. (Джей Джи) У рубриці: 10 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
"Князь Єремія Вишневецький" аналіз

# data[].attributes.attachment_link.description
"Князь Єремія Вишневецький" ― це історичний роман Івана Нечуя-Левицького, написаний у 1897 р., але пощастило його видати лише у 1932 р., вже значно пізніше після смерті видатного автора. У романі "Князь Єремія Вишневецький" докладно йдеться про давній рід Вишневець-ких, в якому добру пам'ять у народі залишив козацький ватажок Дмитро Байда-Вишневецький.

# data[].attributes.headline
Характеристика образів

# data[].attributes.subject
Характеристика образів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Кайдашева сiм'я" - повість Нечуя-Левицького про тяжку доля селянства. Аналіз твору, цитатна характеристика героїв допоможуть краще зрозуміти головних героїв повісті, їх внутрішній світ.
Головні герої "Кайдашева сiм'я"

Омелько Кайдаш - голова сім'ї

Маруся - його дружина

Карпо - старший син

Лаврін - молодший син

Мотря - старша невістка, дружина Карпа

Мелашка - молодша невістка, дружина Лавріна

Другорядні персонажі: Параска Гришиха, Баба Палажка (Солов'їха)

"Кайдашева сiм'я" характеристика героїв

"Кайдашева сiм'я" образ Омелька Кайдаша

Омелько Кайдаш - звичайний селянин. Тяжка праця, панщина підірвали його здоров'я та сили. У нього "здорові жилаві руки, широке лице було сухорляве й бліде, наче лице в ченця".Омелько дуже працьовитий, ніколи не сидів без діла, щось завжди майстрував, лагодив. Від своїх синів він також вимагав працьовитості. Але Кайдаш любив випити- це, мабуть, було його найбільшою вадою. Тяжке життя зробило його нервовим та забобонним.

Після одруження синів, він поступово втрачає батьківську владу над ними, а Карпо навіть підіймає на старого руку.

Кайдаш спився до божевілля та втопився, хоча все життя боявся саме такої смерті.

"Кайдашева сiм'я" образ Марусі Кайдашихи

Маруся Кайдашиха - дружина Омелька, мала двох синів.

Мотря - "робоча та проворна, та трохи куслива, як мухи в спасівку". "Має серце з перцем". Вона сварлива, бездушна жінка. Маруся гарно готувала і замолоду служила у панів покоївкою, від них і сама "набралась трохи панства". Кайдашиха з погордою ставиться до бідніших від себе, любить вихвалятись. Позитивні риси її характеру - це те, що вона працьовита, дбайлива хазяйка, любляча мати і бабуся. Але приватна власність, жадоба до землі зробила її жорстокою, жадібною. Це призводило до частих сварок і розладів у сім'ї, і, навіть, бійок.

Омелько і Маруся Кайдаші - працьовиті, своїх дітей вони теж виховали працьовитими, але ті вже не хочуть коритися батькам - і в цьому одна з проблем батьків і дітей у цій родині.

"Кайдашева сiм'я" образ Карпа

Карпо - старший син О.Кайдаша та М.Кайдашихи. Карпо був грубий, неласкавий, сердитий, мовчазний.

Карпо - енергійний, суворий, впертий. Про горб "... цілий куток їздить через гору, а я буду її розкопувать. Як хтось почне, то й я копирсну заступом скільки там разів".

" Його насуплене, жовтувате лице не розвиднювалось навіть тоді, як губи осміхались. " На селі його обрали десятським.

"Кайдашева сiм'я" образ Лавріна

Лаврін - молодший син у сім'ї Кайдашів.

Лаврін - лагідний, м'який, жартівливий, дотепний, веселий . У нього приваблива зовнішність: "Лаврінове молоде довгасте лице було рум'яне, веселі, сині, як небо, очі світилися привітно й ласкаво". Він у всьому бачить хороше, добре, шанує людей, захоплюється красою природи, має ліричну душу і грає на сопілці. Але, нажаль, зрештою і Лаврін стає егоїстом.

"Кайдашева сiм'я" образ Мотрі

Образ Мотрі - один з найдовершеніших образів повісті. Мотря - дружина Карпа. Дівчина була із заможної родини, але добра і не вихвалялася на селі. Узявши шлюб, поринула у тяжкі будні. Зла свекруха звалила на неї всю хатню роботу. Щоденна гризня зробила Мотрю злою, сварливою жінкою. А лютість її не мала меж. Виколола свекрусі око та не переймалась, а раділа цьому.

Мелашка - щира і тиха.

Мелашка - щира, тиха, спокійна, лагідна, чутлива, з бідної сім'ї . Вона тяжко переживала безладдя в родині. Та поступово і Мелашка втягується в сварки й бійки.

Загалом, Кайдаші і їх дружини - індивідуалісти, які живуть своїми егоїстичними інтересами. Вони втратили почуття гідності та поваги.

Баба Палажка - "ідеолог", "з'їла двадцять пасок у Києві", знає замовляння: "Пом'яни, господи, раба божого Омелька та ті книжки, що в церкві читають: єрмолой, бермолой, савгирю і ще й тую, що телятиною обшита... Хрест на мені, хрест на спині, уся в хрестах, як овечка в реп'яхах...".
Баба Параска "Не можна бабі Парасці вдержатись на селі"; мова "Благословіть бабі Палажці скороспостижно вмерти".

Повість "Кайдашева сім'я" закінчується примиренням двох родин.

Образи "Кайдашева сiм'я"

Іван Нечуй-Левицький розпочинав свої твори з панорамного малюнку місця дії, з докладних описів зовнішності персонажів. При цьому він охоче вдавався до контрасту. Ось і "Кайдашеву сім'ю" розпочинає мальовничий панорамний пейзаж гористого Правобережжя. Автор, зокрема, наголошує: "На тих горах скрізь стримлять козацькі могили, куди тільки кинеш оком. Увесь край ніби якесь здорове кладовище, де похований цілий народ, де під безлічними могилами похована українська воля". Сам собою напрошується висновок: одна з головних причин того, що Україна деградує, "кайдашіє", є колоніальне ярмо, втрата волі, козацького духу. Уже в експозиції проявляється різкий контраст.

Карпо і Лаврін - протилежності: один має батьківські карі гострі очі, другий схожий з виду на матір; один кремезний, другий - тендітний; один насуплений, сердитий, мовчазний, другий - веселий, привітний, балакучий...

Характери персонажів у "Кайдашевій сім'ї", як правило, статичні. Письменник робить акцент на домінантах, виокремлюючи одну-дві риси у вдачах героїв. В Омелька Кайдаша - богобоязливість і чарколюбство, у Кайдашихи - чваньковитість, у Мотрі - сварливість. Чи не найбільших змін зазнає характер Мелашки: у ній - спочатку ліричній, ніжній дівчині - теж поселяється "біс" чвар.

Цікаво, що в повісті майже немає сцен, у яких би лунав сміх. "Кайдашева сім'я" населена дуже серйозними людьми. Їм не до сміху, оскільки всі вони - учасники великої родинно_побутової війни, якій не видно кінця. Іван Франко вважав, що "І. Нечуй_Левицький малює в "Кайдашевій сім'ї" гірку картину розпаду українського патріархалізму під впливом індивідуалістичних змагань кожного її члена". Справді, роль батька в Кайдашів зведено нанівець. Омелько Кайдаш, по суті, ніяк не впливає на перебіг подій у власній хаті. Він пливе за течією, а коли й пробує якось утрутитися в домашні чвари, то зазнає поразки. Образ голови родини трагікомічний: з одного боку, він богобоязливий, палко вірить у святу Параскеву П'ятницю, яка ніби рятує від наглої смерті й не дасть потонути у воді, а з іншого - він любить "заглядати в чарку", що потім його погубила, до речі, у ту ж таки п'ятницю. Омелько не може зрозуміти й цілком природного бажання синів мати свою землю, тобто відчувати себе господарями. Родинні чвари переходять межу моральності: Карпо навіть піднімає руку на рід_ ного батька.

Формування світогляду Марусі Кайдашихи, як і Омелька, припало на добу кріпацтва, вона довго "терлася коло панів і набралась од їх трохи панства. До неї прилипла якась облесливість у розмові, повага до панів. Вона любила цілувати їх у руки, кланялась, підсолоджувала свою розмову з ними". І після кріпацтва Кай_ дашиху запрошували як куховарку пани й попи, чим вона дуже пишалася. Так і згадується демонстрація панських манер Кайдашихи перед родиною Довбишів під час "розглядин", її приказування "проше вас", над чим сміялося все село (за це Кайдашиха здобула прізвисько "пані економша"). Жорстокість, егоїзм і лицемірство Кайдашихи виявляються саме в стосунках із невістками. Яскравим засобом, що характеризує Марусю, є її мова. Спочатку в її звертаннях до Мотрі багато меду: "моє золото", "серце", "дитя моє", - а згодом:
" - Дай сюди мотовило! Це не твоє, а моє. Принеси од свого батька та й мотай на йому, про мене, свої жили, - крикнула Кайдашиха й ухопила рукою мотовило... - Дай сюди, бо як пхну, то й ноги задереш! - кричала Кайдашиха й сіпала до себе - Це не Мотря, а бендерська чума... - Твої діти такі зміюки, як i ти... Наплодила вовченят, то не пускай до моєї дiжi..." мотовило...
Не поступається в лихослів'ї Кайдашисі й "бриклива" Мотря, з її уст лунають репліки на зразок:
- У мене свекруха люта змія: ходить по хаті, полум'ям на мене дише, а з но_ са горить дим кужелем. На словах, як на цимбалах грає, а де ступить, то під нею лід мерзне; а як гляне, то од її очей молоко кисне".
" - Не беріть од баби гостинця, бо вона злодійка! (про Кайдашиху, звертаючись до дітей).

Якщо характери старих Кайдашів статичні, бо сформовані (уже представляють ціле покоління українського селянства), то в молодшого покоління вони тільки формуються.

Старший син в молодому віці доволі мовчазний і замкнутий, але, одружившись, починає все відвертіше виявляти свій норов: в одній із сварок він називає батька "іродовою душею" і навіть піднімає на нього руку; дізнавшись, що мати закрила у своєму хліві його коня, хапає її за плечі, притискає з усієї сили до стінки й несамовито кричить: "...їжте мене або я вас з'їм!", а потім з дрючком женеться за Кайдашихою, доки та не вскочила в ставок. І вже зовсім цинічно звучать його слова: "Не так шкода мені матері, як шкода чобіт!" Тож недарма громада вибрала Карпа десяцьким, знаючи про його жорстокість, адже з нього "буде добрий сіпака1 ".

До пари Карпові , "бриклива", "з перцем", "робоча та проворна", "куслива, як муха в Спасівку" - словом, його омріяний ще в парубоцькі роки ідеал. Вона теж із часом стає все жорстокішою (не без "допомоги" Кайдашихи). Коли Карпо погнався за матір'ю через уже згаданого коня, дружина під'юджувала його: "По спині лупи її! Виколи дрючком їй друге око!" Промовистою характеристикою наділяє Мотрю спокійний і ліричний Лаврін, кажучи священикові, що братову жінку треба "посадити в клітку та показувати за гроші, як звірюку на ярмарках".

А ось Мелашка з Лавріном - повна протилежність Карпові й Мотрі. Лише вони залишилися, так би мовити, на рівні людяності й закоханості, хоча й навчилися "показувати зуби", коли йшлося про посягання на їхнє добро. Тільки раз автор порівняв Мелашку з вовчицею, коли вона обороняла своїх дітей. Хоча ця характеристика й знижена, проте своєї привабливості Мелашка все ж не втрачає. Зверніть увагу, незважаючи на те, що Кайдашиха точила Мелашку, "як вода камінь", а Мотря "підкопувалась під неї, мов річка під крутий берег", вона все ж не уподібнюється до них, не втрачає людської подоби, а йде на прощу до Києва й залишається там у проскурниці. Мелашка гірко сумує за Лавріном, глибоким ліризмом сповнені її почуття до нього: "Не жаль мені ні села, ні роду, жаль мені тільки чоловіка. Мабуть, він за мною побивається, коли одразу так залило мою душу сльозами". Поетично змальовано й Лаврінову зовнішність: "Веселі, сині, як небо, очі світилися привітно й ласкаво. Тонкі брови, русяві дрібні кучері на голові, тонкий ніс, рум'яні губи - усе подихало молодою парубочою красою".

Дуже своєрідний, але типовий для українського села образ "народного радіо" вводить у сюжет повісті І. Нечуй'Левицький. Мабуть, ви вже здогадалися, це - баба Палажка, яка щороку збирає по селу мирян і водить їх до Києва на прощу, щоправда, не всіх повертає додому, як це сталося з Мелашкою. Вона в "наймодерніший" спосіб лікує від пиятики Омелька Кайдаша: радить Кайдашисі втопити в горілці цуценя, три дні квасити в тому зіллі оселедця, а потім напоїти ним... хворого. Автор вкладає в уста Кайдашихи емоційно знижену характеристику "народної цілительки" не випадково: "Чорна, як сам чорт, ще перелякає мого чоловіка", адже Омелько й справді побачив на ній чортячі роги, а чого варте її дивовижне нашіптування над ним: "Хрест на мені, хрест на спині, уся в хрестах, як овечка в реп'яхах. Помилуй його, безкостий Марку, сухий Никоне, мокрий Миколаю! "

Іван Нечуй'Левицький присвятив цьому колоритному образу - бабі Палажці та її одвічній суперниці бабі Парасці - окремі оповідання, гумористичний струмінь у назвах яких, напевно, привабить читача прочитати їх на дозвіллі: "Благословіть бабі Палажці скоропостижно вмерти" і "Не можна бабі Парасці вдержатися на селі".

Отже, "Кайдашева сім'я" хоч і весело читається, але це сумна повість про долю українського села другої половини ХІХ ст., це гірка правда про згубність егоїзму й люті, про гірші сторони нашого національного характеру, сказана з метою, щоб ми, українці, ставали досконалішими, гідними себе. Водночас у цьому творі прочитується й справжній гімн українському світові з його неповторною природою, веселою, життєрадісною, поетичною душею людей, мелодійною, багатющою мовою, неповторною у своїй красі піснею. Мабуть, усі ці риси й зумовили непроминальну популярність повісті.

"Кайдашева сім'я" є нагнітання епізодів і сцен сварок, завдяки чому досягається напруженість у розвитку подій, чітко окреслюється характер конфлікту. Саме діалоги відіграють чи не основну композиційну роль у творі - вони "рухають" сюжет, розкривають психіку героїв.

Автор: J. G. (Джей Джи) У рубриці: 10 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
"Кайдашева сiм'я" характеристика героїв

# data[].attributes.attachment_link.description
"Кайдашева сiм'я" - повість Нечуя-Левицького про тяжку доля селянства. Аналіз твору, цитатна характеристика героїв допоможуть краще зрозуміти головних героїв повісті, їх внутрішній світ. Головні герої "Кайдашева сiм'я" Омелько Кайдаш - голова сім'ї Маруся - його дружина Карпо - старший син Лаврін - молодший син Мотря - старша невістка, дружина Карпа Мелашка - молодша невістка, дружина Лавріна Другорядні персонажі: Параска Гришиха, Баба Палажка (Солов'їха) Омелько Кайдаш - звичайний селянин.

# data[].attributes.headline
Матеріал до аналізу

# data[].attributes.subject
Матеріал до аналізу

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький "Кайдашева сім'я" - аналіз твору, критика " Народна Освіта

# data[].attributes.attachment_link.description
Рік створення: 1879. Уперше надрукована в журналі Правда. Перед цим автор клопотався про дозвіл її видання в Росії, але царська цензура забороняла. Тільки 1886 року дозвіл на друкування пові

# data[].attributes.headline
Прочитайте повністю

# data[].attributes.subject
Прочитайте повністю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
І.С. Нечуй-Левицький. Кайдашева сім’я [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.description
Підготовка до ЗНО з української літератури [Майстер-Клас] https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AefP4iGa2NDgoNqra5k8Gatv Унікальна збірка творів з української літератури, яка потрібна для підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. За короткий час ви прослухаєте твори та значно зекономите час на підготовці!!!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кайдашева сім'я

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан ступка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.title
Кайдашева сім'я (1 частина)

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна, село Семигори. В сiм'i Кайдаша одружуються два сини - Карпо i Лаврiн. Але не має спокою у iхнiй хатi. Постiйнi сварки у родинi мiж свекрухою та невiстками змушують синiв дiлити батькове майно. Самого Кайдаша згубила горiлка... Рiдні люди стають ворогами, коли справа доходить до розподiлу майна...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кайдашева сім'я

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир городько

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
богдан ступка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.title
Кайдашева сім'я (2 частина)

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна, село Семигори. В сiм'i Кайдаша одружуються два сини - Карпо i Лаврiн. Але не має спокою у iхнiй хатi. Постiйнi сварки у родинi мiж свекрухою та невiстками змушують синiв дiлити батькове майно. Самого Кайдаша згубила горiлка... Рiдні люди стають ворогами, коли справа доходить до розподiлу майна...

# data[].attributes.headline
Онлайн-тести

# data[].attributes.subject
Онлайн-тести

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО. Пробне онлайн тестування, підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитайте уривок з повісті І.Нечуя-Левицького "Кайдашева сім'я" та вкажіть виділені художні засоби. "Що за люба дитина мій Карпо, такий слухняний, такий тихий, хоч у вухо бгай. Я не хвалю своїх синів, але, коли правду сказати, то на всі Семигори немає таких хлопців, як мої. Що вже робочі, слухняні, покірливі, то дай, Боже, таких дітей усякому.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Письменник в українській літературі Іван Нечуй-Левицький. Його біографія написана далі. Щоб бути в курсі усих новин сайту першими підпишіться на RSS.

13 листопада 1838 року у сім'ї парафіяльного священника стеблівської містенкової Преображенської церкви Семена Степановича Левицького і його дружини Ганни Лук'янівни Трезвінської народився син Іван. Батько письменника у 40-х рр. відкрив на власні кошти українську школу для дітей стеблівських кріпаків. Разом з сільськими хлопчаками осягав ази грамоти й Іван. Але школу закрив місцевий поміщик. У 1845 році, після закриття батьківської школи, малого Івана Левицького відвезли в Богуслав до дядька Євтропа Трезвінського. Той повинен був протягом двох років готувати свого небожа до вступу в духовне училище. На дев'ятому році життя Івана віддали до бурси: батько хотів, щоб його син став священником. Протягом шести років навчався там майбутній письменник. 1852 року Нечуй-Левицький закінчив Богуславське духовне училище, а наступного року переїхав у Київ, де поступив навчатися в семінарію.

Левицького ніколи не вабила духовна кар'єра, він прагнув віддати свої сили на користь народу. Закінчивши 1865 року академію у званні магістра богослов'я, Іван Семенович рішуче відмовився від попівської ряси і присвятив себе благородній педагогічній і літературній діяльності.

Протягом 1865-1866 рр. він викладав російську словесність у Полтавській семінарії. Там же написав перші свої твори - повість "Дві московни" й оповідання "Рибалка Панаса Круть", які були надруковані 1868 року у львівському часописі "Правда". Левицький писав свої гостросоціальні твори у надто тяжкій для української літератури час, а тому змушений був ховатися під псевдонімом " І. Нечуй". Службові обставини і матеріальна скрута примусили письменника вже через рік залишити Полтаву і виїхати до Польщі. З 1866 року Левицький - учитель Каліської жіночої гімназії в Польщі. А згодом його направили в Седлець, що на Підляссі. Тут він шість років працював у світській гімназії.

Після шестирічного перебування в Польщі Іван Семенович почав клопотатись, щоб його перевели вчителювати в Одесу або в Кишинів. 24 серпня 1873 р. прохання письменника задовольнили: його призначили викладачем російської мови першої Кишинівської чоловічої гімназії. Під час вчителювання в Кишиневі вийшли у світ його найкращі повісті "Микола Джеря" (1878), "Кайдашева сім'я" (1879), "Бурлачка" (1880).

Виснажлива вчительська й творча праця, постійне переслідування з боку агентів Бессарабського губернського жандармського управління, сімейна невлаштованість - усе це швидко підірвало здоров'я Івана Семеновича. З цієї причини він змушений був піти у відставку.

Невдовзі письменник переїхав до Києва, де оселився на вулиці Пушкінській, у будинку №19. Тривалий час він жив, отримуючи невелику пенсію, якої ледве вистачало на харчі та плату за квартиру. До того ж ще й хвороба часто приковувала самотню людину до ліжка. Незважаючи на несприятливі умови для літературної праці, Іван Семенович за два роки написав нарис "В Карпатах", оповідання "Невинна", "Два приятелі" та інші твори.

... 2 квітня 1918 року у притулку для старих одинарів перестало битися щире серце Нечуя-Левицького. Його поховали 4 квітня на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зовнішне незалежне оцінювання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
короткий зміст

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нечуй-левицький іван

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Нечуй-Левицький. Біографія (1838-1918)

# data[].attributes.attachment_link.description
Письменник в українській літературі Іван Нечуй-Левицький. Його біографія написана далі. Щоб бути в курсі усих новин сайту першими підпишіться на RSS. 13 листопада 1838 року у сім'ї парафіяльного священника стеблівської містенкової Преображенської церкви Семена Степановича Левицького і його дружини Ганни Лук'янівни Трезвінської народився син Іван. Батько письменника у 40-х рр.

# data[].attributes.attachment_link.title
Велич особистості 4.01.16 Іван Нечуй-Левицький

# data[].attributes.attachment_link.description
Ірина Фаріон, мовознавець. Тема: Іван Нечуй-Левицький