# data[].attributes.attachment_link.title
Professor Karin Johannisson om kulturkvinnorna som stämplades som galna - Malou Efter tio (TV4)

# data[].attributes.attachment_link.description
Karin Boye tog sitt liv 1941 men hennes diktning hittar ständigt nya läsare. Marianne Moll talar med Boyeforskaren Paulina Helgeson. Intervju med Signe Boye, Karins mor. Producent: Marie Nyreröd

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I inledningen till romanen Fattigadel sitter en psykiskt sjuk kvinna inspärrad i ett kloster i Malaga, vaktad av spanska nunnor med rasslande radband. Mellan de hysteriska anfallen skriver hon på sina memoarer, en utlämnande skildring av sin uppväxt i en adlig familj under 1900-talets första decennier. Hon säger sig ha jagats från Sverige av "ovänliga blickar och smutsiga ord". "Som en råtta som söker ett hål har jag slunkit omkring på Stockholms gator."

Kvinnan i romanen, Viveca von Lagercrona, är Agnes von Krusenstjernas alter ego och det råder ingen tvekan om att det är författarens egen röst som når oss från nunnornas hus.

År 1934 var von Krusenstjerna själv inlagd på ett spanskt sinnessjukhus, i ofrivillig landsflykt sedan hennes senaste romaner gett upphov till en rasande moraldebatt i Sverige. Ändå var det hon skrivit inte någon samhällsomstörtande agitation.

Till formen kan hennes böcker beskrivas som traditionella herrgårdsromaner, med kvinnors utveckling och längtan efter kärlek som ständigt återkommande tema. Det som gjorde böckerna till högexplosivt sprängstoff var att de även skildrade sådant som låg dolt under den på ytan så idylliska högreståndsmiljön: kvinnors kringskurna frihet och tabubelagda ämnen som homosexualitet och incest. Samtidens dom mot författaren var hård, och under sjukdomstiden i Malaga påbörjade von Krusenstjerna det verk som hon såg som sin stora revansch, romansviten Fattigadel, som i höst för första gången på över sextio år kommer i nyutgåva på Bonniers förlag.

Agnes von Krusenstjerna föddes 9 oktober 1894 i en adlig officersfamilj, in i vad hon själv kallade "en gammal värld". Hemmet präglades av konservativa värderingar: vördnad för gamla anor, pliktkänsla och tron på en av Gud given samhällsordning. Mamman Eva von Krusenstjerna, född Hamilton, var dotterdotter till Erik Gustaf Geijer, och den nationalromantiske skalden dyrkades nästan som ett helgon i familjen. Agnes visade tidigt intresse för att skriva och många - även hon själv - ansåg att hon var utvald till att förvalta det lyriska släktarvet. När hon som sextonåring arbetade på en roman med titeln Kornblixtar, anförtrodde hon sin dagbok: "Härmed beslutar jag: Agnes von Krusenstjerna att en gång ge ut Kornblixtar och hävda fädrens ära. Åh, jag ska bedja Gud att det måtte gå!"

Under uppväxten levde Agnes upp till rollen som foglig och väluppfostrad högreståndsflicka. Hennes tidigaste dagboksanteckningar från 1905 andas enbart idyll: "Nu ska jag beskriva min familj och mig själv. Vår familj består av tre gossar och en snäll mamma, och en snäll pappa och mig själv som är en flicka." Redan här anger hon temat för hela sitt kommande författarskap. I nästan alla hennes böcker är det tillvaron i den fina familjens snäva krets som står i fokus. Och framförallt hur det är att växa upp till kvinna i denna miljö.

I tonåren börjar de första tecknen på psykisk ohälsa dyka upp hos Agnes. Hon drabbas av upprepade anfall av yrsel och svimningar i skolan, vilket leder till att hon vid 17 års ålder tvingas avbryta sina studier, och hon börjar ägna all sin tid åt sitt skrivande och sina författardrömmar. Hon är mycket produktiv men skriver än så länge högst konventionella berättelser, inspirerad av älsklingsförfattare som Louisa May Alcott, Selma Lagerlöf, Dickens och Topelius - samtliga representanter för vad som i hennes kretsar betraktas som god litteratur.

För både Agnes och familjen är det en självklarhet att hon ska gifta sig, och 1914 eklateras förlovningen med medicinstudenten Gerard Odencrantz. Han tillhör rätt samhällsklass och Agnes väg in i äktenskapets hamn tycks vara tryggt utstakad. I hemlighet hyser hon emellertid hetare känslor för en stilig löjtnant. I dagboken beskriver Agnes sin fästman som ärlig och sedesam, "han har bestämt aldrig hyst ett orent begär". Med henne själv är det annorlunda. "Mitt blod brinner lidelsefullt om en man kysser min hand. Jag blir rädd att ibland hos mig själv upptäcka djup jag aldrig drömt om."

Kanske är det rädslan för dessa undertryckta känslor som gör att Agnes direkt efter förlovningen får ett psykiskt sammanbrott och läggs in på ett sjukhem. När hon skrivs ut efter några veckor gör hon ett helhjärtat försök att hänge sig åt förberedelser för äktenskapet. Hon anmäler sig till en hushållsskola och en kurs i barnavård, men känner snart att hon inte står ut och bryter förlovningen. I ett brev till en väninna skriver hon: "Jag vill ensam ut och pröva mig själv och världen. Men jag rymmer nog inte. Man går och går och snokar och kör fast i sin egen krets, sina små intressen och andas kvav luft."

1917 gav Agnes von Krusenstjerna ut sin första roman, Ninas dagbok. Både den och uppföljaren Helenas första kärlek (1918) utgör traditionella flickböcker. Även om skildringarna av unga flickors väg mot kärlek och äktenskap "speglar en ljus och lyckolängtande jungfrulig själ", som en positiv recensent skriver, anar man ändå en lätt ironi i skildringen av korrekta unga män och koketterande flickor i den högreståndsmiljö som författaren kände så väl.

Hösten 1918 drabbades Agnes von Krusenstjerna åter av ett psykiskt sammanbrott. Den här gången togs hon in på ett psykiatriskt sjukhus, där hon blev kvar ett helt år. Läkarnas diagnos var "hysteri", en benämning som användes enbart för psykiska tillstånd hos kvinnor och som enligt psykoanalysens grundare Sigmund Freud har sin rot i sexuella upplevelser eller trauman i barndomen. von Krusenstjerna skulle själv utveckla teorin att hon undermedvetet valde sjukdomen som en väg att göra sig fri från familjen och barndomsmiljön.

Efter utskrivningen reste hon med sin morbror till England, där hon iscensatte en spektakulär revolt mot all anständighet. Från London rymde hon till Manchester med en handelsresande hon lärt känna under båtresan, och lät honom ta hennes oskuld. Hon tycks ha handlat helt medvetet och skriver i dagboken om vad hon står i begrepp att kasta bort: "hem, kärlek, ordnat liv - och i stället ovisshet, äventyr mm. Men jag har fått nog av högadel, av Gudstro och av sedlighet."

Den psykiska sjukdomen och det faktum att hon nu definitivt brutit mot familjens förväntningar gav Agnes von Krusenstjerna friheten att bli författare på riktigt. Olof Lagercrantz skriver i sin doktorsavhandling om von Krusenstjerna 1951 att hon nu "förvandlas från sjuklig överklassflicka som levde vid sidan av tillvarons huvudfåra till en diktare som i kraft av sitt konstnärskap stod över och vid sidan av sitt öde".

När Agnes von Krusenstjerna väl tog itu med det första bokverk som hon bestämt sig för att skriva "utan att ta hänsyn till vad familjen ska säga eller andra människors omdömen" hade hon redan mött den man som under resten av hennes liv skulle få ett stort inflytande över hennes författarskap.

Hon träffade David Sprengel våren 1922, de blev förälskade och gifte sig i september samma år. Han var 14 år äldre än hon och i kulturkretsar känd som en cynisk och rabiat skribent och litteraturkritiker. Sprengel lade efterhand sina egna litterära ambitioner åt sidan och engagerade sig helhjärtat i hustruns karriär. Han skötte kontakten med tidningar och bokförlag, och tog på sig rollen som Agnes von Krusentjernas personliga kritiker och korrekturläsare. I vilken utsträckning han gjorde direkta ingrepp i form av strykningar och egna tillägg i hennes romaner är en omdiskuterad fråga. När den så kallade von Pahlen-fejden rasade som värst var det många som anklagade Sprengel för att ligga bakom de avsnitt i romanserien som ansågs särskilt stötande. Det är dock helt klarlagt att även om Sprengel bidrog med en hel del "förbättringar" i manuskripten, så kommer den stora merparten av materialet från von Krusenstjernas egen penna.

Paret reste mycket tillsammans och tillbringade långa perioder i Medelhavsländerna. Agnes von Krusenstjerna fortsatte under äktenskapet att drabbas av psykisk sjukdom och tillbringade återkommande perioder på sinnessjukhus, både i Sverige och utomlands.

Även om alla von Krusenstjernas romaner kan sägas vara mer eller mindre självbiografiska, lägger hon fokus på olika aspekter av sitt eget liv i de olika verken. Den första romanserien, böckerna om Tony, kom till åren 1922-26 och handlar om en ung högreståndsflickas uppväxt och kamp mot sinnessjukdom. I romanerna beskrivs också tabubelagda företeelser som onani och lesbiska fantasier. Böckerna fick övervägande positiva omdömen, även om flera kritiker ifrågasatte om det verkligen var realistiskt att erotiken skulle uppta så stor del av en ung flickas tankar.

I sjubandsverket om fröknarna von Pahlen (1930-38) står kvinnorna ännu mer i fokus. Huvudpersonen Petra adopterar en ung flicka, Angela, och i seriens sista del bildar de båda stommen i ett kvinnokollektiv på Petras lantgods där de har för avsikt att gemensamt uppfostra barnet som Angela väntar. Kanske denna utopi om en familjebildning där männen i princip bara behövs för själva befruktningen tedde sig ännu mer hotande för den rådande samhällsordningen än bokens "stötande" inslag av homosexualitet och incest.

Efter att Bonniers gett ut de första tre delarna i serien satte förlaget plötsligt ner foten inför det kontroversiella innehållet i del fyra och fem. I ett brev skrev Karl Otto Bonnier om von Krusenstjernas "sjukliga lust att behandla perversa undantagsfall och icke mindre Er lust att så detaljerat skildra erotiska scener, vilka man - även utan någon slags pryderi - måste bannlysa ur litteraturen". Förläggaren krävde att författaren skulle stryka vissa avsnitt. "I det skick Edra båda volymer nu föreligger varken vill eller törs jag utgiva dem - dels därför att mitt förlag skulle skadas i allra högsta grad, och dels slutligen därför, att jag sätter Er som konstnär så högt, att jag ej vill, att Ert namn ska dragas ned i smutsen."

En infekterad debatt utbröt i pressen där en mängd konservativa skribenter angrep och smutskastade von Krusenstjerna medan vissa radikala unga författare som Arthur Lundkvist, Vilhelm Moberg och Eyvind Johnson stod upp till hennes och tryckfrihetens försvar.

Enligt många forskare var Pahlen-fejden i själva verket snarare ett uttryck för den förändrade tidsandan än för att de stötande motiven i böckerna skulle ha blivit grövre. "En stor rädsla går som en rysning genom världen", skrev Karin Boye 1934 om det skifte som ägde rum vid den här tiden. 1920-talets optimism och nytänkande hade försvunnit i och med börskraschen och tändstickskungens Ivar Kreuger självmord 1932. I Tyskland brände nazisterna "osund" litteratur på bokbål och även i Sverige vann de nazistiska renhetsidealen ny mark.

Det har i efterhand också, av vissa brev från Bonniers till von Krusenstjerna, framgått att förläggarfamiljen med tanke på sin judiska härkomst kände sig tvungen att "ligga lågt" för att slippa utsättas för de allt starkare antisemitiska strömningarna.

Agnes von Krusenstjerna vägrade att ändra i manus. Hon valde att i stället ge ut böckerna på det mer frisinnade bokförlaget Spektrum, men tog väldigt illa vid sig av kritiken och de kränkande anklagelserna. Hon mådde psykiskt sämre, drack för mycket och missbrukade medicin. Det hände flera gånger under den här perioden att hon blev omhändertagen av polis ute på Stockholms krogar och hon utsattes därmed för skvaller och förakt, inte bara som författare utan nu också som privatperson.

Samtidigt som schismen med Bonniers pågick försämrades den redan ansträngda relationen mellan författaren och hennes familj. Agnes von Krusenstjernas far hade dött och en infekterad arvstvist slutade med att hon stämde sin egen mor för testamentsförfalskning.

Sommaren 1934 flydde von Krusenstjerna och Sprengel de uppslitande händelserna i Sverige och reste till Spanien. I augusti fick hon ett nytt sammanbrott och togs efter ett misslyckat självmordsförsök in på en katolsk nervklinik i Malaga. Och det var här, i vad hon kallar för nunnornas hus, som hon började skriva på det som skulle bli hennes sista romansvit.

Under åren 1935-38 gavs Fattigadel, vars innehåll uppenbarligen inte ansågs lika stötande som det i von Pahlen-serien, ut på Bonniers förlag. Paret von Krusenstjerna-Sprengel återvände till Stockholm och levde där ett relativt tillbakadraget liv varvat med utlandsvistelser fram till 1940. Då drabbades Agnes von Krusenstjerna av en hjärntumör och avled den 10 februari. Hon blev 45 år gammal.

Att läsa: Agnes von Krusenstjerna (1980) av Olof Lagercrantz, Agnes von Krusenstjerna (1992) av Merete Mazzarella och Fem kvinnor som förändrade världen (2008) av Ulla Britta Ramklint.

# data[].attributes.attachment_link.description
I inledningen till romanen Fattigadel sitter en psykiskt sjuk kvinna inspärrad i ett kloster i Malaga, vaktad av spanska nunnor med rasslande radband. Mellan de hysteriska anfallen skriver hon på sina memoarer, en utlämnande skildring av sin uppväxt i en adlig familj under 1900-talets första decennier.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den mellankrigstida författaren Agnes von Krusenstjerna kom att bli en föregångare. Själv levde hon ett turbulent liv där hon reagerade emot gudfruktighet och kvinnolivets kringskurenhet. Samtidigt kämpade hon emot sin psykiska sjukdom och för sin rätt att uttrycka sig så frigjort som hon ville.

Trots att jag har läst litteraturvetenskap som huvudämne och tagit del av Agnes von Krusenstjernas (1894-1940) öde i flera sammanhang tidigare, drabbas jag först nu av hur svårt hennes liv verkligen måste ha varit. Brytningen med den adliga bakgrunden, den bipolära sjukdom hon av allt att döma led av och en lång rad andra problem fick henne att leva på helspänn.

Jag måste få skriva, inte flickdagböcker, utan riktiga romaner! Jag måste hitta sanningen, mamma... Sanningen om mig själv, om kvinnorna, om kärleken, om erotiken.

Så här talar Agnes till sin mor som just utbrustit att Agnes är sjuk. Och rädslan för att bli sjuk, den lurar där hela tiden. Med förskräckelse har Agnes sett sina kusiner insjukna mentalt och en kusin har begått ett våldsamt självmord. Hon blir övertygad om att hon själv också ska drabbas och så sker ju.

Krusenstjerna skriver i en tid i början av 1900-talet när kvinnan alltid förväntas gifta sig och ständigt stå vid sin mans sida. Den största plikten är att tillfredsställa honom, många egna behov får hon inte ha för att inte tala om rätten att definiera sig själv.

Agnes, som känner att hon måste få skriva, känner sig alltför instängd i en religiös och adlig familj. För henne blir erotiken en kraft att kanske ersätta moderns stänga Gudstro med. Krusenstjerna börjar nämligen tro på erotiken som en anarkistisk kraft och en väg till att lära känna sig själv och andra bättre.

I ett brev till Ellen Key skriver hon redan 1917:

För mig är erotiken (jag skriver ej "kärleken" ty jag menar endast kärleken mellan man och kvinna") - drivkraften i hela mitt väsen.

Med sina tre romanserier om den unga kvinnan Tony, om Fröknarna von Pahlen och Fattigadel kommer Agnes att förnya den svenska litteraturen. På sin tid är hon stor och omtvistad genom sitt sätt att ta upp tabubelagda erotiska teman.

Av allt att döma är det hon som också skriver den första lesbiska kärleksscenen i en svensk roman. Den kunde vara skriven i dag, även om hon talar om extas, inte om orgasm, som vi oftast gör.

Agnes brev från 1903 - 1940

Efter att ha publicerat Agnes von Krusenstjernas biografi Från verklighetens stränder (2013) har litteraturprofessorn Anna Williams från Uppsala universitet nu gjort ett urval av hennes brev, Och jag vet att jag är genial.

Få av breven är till författarkolleger, som till exempel en smått roande brevväxling med en av våra på sin tid mest uppburna finländska poeter, Bertel Gripenberg eller med Edith Södergran - "systern" Hagar Olsson, här i kritikerrollen. Många av breven är till Bonniers förlag och till hennes man David Sprengel, honom som hon ofta talar om skilsmässa med. Samtidigt lever de i ett symbiotiskt förhållande, där tonen mellan dem i breven är genomgående kärleksfull.

Med Bonniers blir det däremot öppen konflikt. Släkten Bonnier är judisk, det är 1930-tal och bokbålen har inletts nere i Tyskland. Förlaget vågar inte ge ut de senare delarna av hennes von Pahlensvit och hävdar dessutom att det är för dålig litteratur.

Breven ger knappt några inblickar i hennes författarverkstad, men desto fler i tidens psykiatriska vård. Under åren 1917-1938 åker hon in och ut på olika psykiatriska kliniker och det är smått fantastiskt att tänka att Agnes von Krusenstjerna under ungefär samma tid ger ut närmare tjugo romaner, flera novellsamlingar och en diktsamling.

Tidvis är hon också missbrukare av bland annat morfin, tidens nya vårdpreparat. Så här skriver hon till sin man David år 1927:

Uslingen K. Ljunggren är nu legitimerad läkare i Lund... Han fortsätter väl med att ge morfin och att skriva ut spritrecept till sina kunder! Men det tycks, som om en sådan ej kan "kommas åt" förrän han begått ett verkligt brott. Jag tycker, det är nog med, att han förstörde vår sommar och mig, med sina injektioner.

Manuskript i bitar

Från 1924 och framåt är breven ofta sända från olika hospital där Krusenstjerna för det mesta lagts in på egen begäran när hon behöver någonstans att rasa ut. Vårdinrättningarna förefaller till och med vara en fristad att skapa i.

Men det kunde också gå riktigt illa med det hon författade. Del tre i Tonytrilogin river hon sönder och skriver efteråt till David från Lunds Hospital 1925:

Redan i badet blev jag orolig, men sedan lugn igen och när jag steg upp for det som en blixt genom mitt huvud att: "jag river sönder alltihop". Jag gjorde det strax därpå, medan Kuylenstjerna hade ett raserianfall på salen. Och så fann översköterskan mig efter det Kuylenstjernas anfall var över, skrikande och kräkande över mitt älskade manus. ... i små, små bitar. Jag sörjer däröver som ett vilt djur.

Hennes läkare Viktor Wigert och hans fru lyckas klistra ihop de små, små bitarna. Och när Tonys sista läroår kommer ut 1926 blir den hennes stora genombrott.

Som ingen annan under sin tid

Idéhistorikern Karin Johannisson skriver i Den sårade divan om tre konstnärer, varav Agnes von Krusenstjerna är en. Hon säger att berättelsen om henne kan göras till en rafflande story med sex i självdestruktiva former, sprit och droger, dårhusinteriörer, fobier och melodram och att hon liknar ingen annan.

"Under sin samtid", kunde Johannisson kanske ha lagt till, eftersom hon också skriver om Kerstin Thorvall, som är femton år när Agnes von Krusenstjerna dör en förtida död 1940. Bland kvinnliga författare med skandalregister är båda outstanding, konstaterar Johannisson.

Hon slår fast att båda lever i bipolära svängningar och att de är sexmissbrukare med en självkänsla som kan svälla till distanslös narcissism. Båda cirklar kring stora mänskliga teman som kärlek, erotik, sex, ångest och död och är trots sin självdestruktivitet strängt självdisciplinerade när det gäller författandet.

Båda är dessutom djupt präglade av sin relation till en "kall" mamma. Och kanske är det förlusten av en varm modersrelation som är den stora skammen, det mest förbjudna i deras liv, skriver Johannisson.

Många efterföljare

Anna Williams tänker sig i sin Krusenstjernabiografi att Agnes fiktiva gestalter har varit vägröjare för den självbiografiska litteraturen. Förutom Kerstin Thorvall nämner hon Birgitta Stenberg och Carina Rydberg, som "skyddslöst utforskar frihetslängtan, kärlek, sexualitet och psykisk vanmakt".

I sammanhanget tar Williams också på tal den infekterade debatt som mottagandet av Maja Lundgrens roman Myggor och tigrar utlöste så sent som 2007. Då fanns det de som ville ställa förlaget till svars för att ha publicerat en psykiskt labil persons verk.

Tankarna går osökt till Krusenstjernafejden eller Pahlenfejden, som den också kallades. Fortfarande känns den modern i sin likhet med nutida debatter om var konstens moraliska gränser skall dras.

Agnes von Krusenstjernas liv och författarskap har intresserat en lång rad skribenter, allt ifrån Stig Ahlgren, Birgitta Svanberg, Johan Svedjedal, Olof Lagercrantz, Merete Mazzarella... och nu senast Anna Williams. Jag tänker mig att det höga pris Agnes var beredd att betala för sitt författarskap och överlag komplexiteten hos henne gör henne till en ständigt aktuell klassiker.

Karin Johannissons Den sårade divan behandlas mera ingående i artikeln:
Hur galen får en kvinna vara?

# data[].attributes.attachment_link.title
Erotik i stället för Gud hos Agnes von Krusenstjerna

# data[].attributes.attachment_link.description
Den mellankrigstida författaren Agnes von Krusenstjerna kom att bli en föregångare. Själv levde hon ett turbulent liv där hon reagerade emot gudfruktighet och kvinnolivets kringskurenhet. Samtidigt kämpade hon emot sin psykiska sjukdom och för sin rätt att uttrycka sig så frigjort som hon ville.

# data[].attributes.attachment_link.title
Agnes J F Krusenstjerna, von - Svenskt Biografiskt Lexikon

# data[].attributes.attachment_link.description
Du kan också hänvisa till den här artikeln med hjälp av dess unika URN-nummer som är: urn:sbl:11824 URN står för Uniform Resource Name och är en logisk identifierare för denna artikel, till skillnad från dess länk, som är en fysisk identifierare.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Att de sju böckerna från 1930-talet var ålderdomliga brydde jag mig inte om. Inte heller hakade jag - som jag minns det - upp mig på det anti semitiska och homofobiska som många också pekat på. Eller för den delen det flickboksaktiga, detta nedvärderande begrepp.

Nej, när jag hittade en nyutgåva av "Fröknarna von Pahlen" i skolbiblioteket överväldigades jag i stället på svärmande tonårsvis rätt okritiskt av romansvitens gränslösa skildring av kvinnorna. Av Angela och Petra von Pahlen på småländska Eka herrgård.

# data[].attributes.attachment_link.title
Agnes von Krusenstjerna förblir en svårplacerad pusselbit

# data[].attributes.attachment_link.description
Att de sju böckerna från 1930-talet var ålderdomliga brydde jag mig inte om. Inte heller hakade jag - som jag minns det - upp mig på det anti semitiska och homofobiska som många också pekat på. Eller för den delen det flickboksaktiga, detta nedvärderande begrepp.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
INTERVJUN

Litteratur- och genusvetaren Jenny Björklund har skrivit boken "Lesbianism in Swedish literature".

- Det finns en idé om en progressiv historieskrivning, att utvecklingen alltid går framåt. Jag tänkte att litteraturen skulle spegla det, men så är det inte, säger litteratur- och genusvetaren Jenny Björklund.

I boken "Lesbianism in Swedish literature" undersöker hon hur några svenska författare skriver om lesbisk kärlek under åren 1930 till 2005.

När Agnes von Krusenstjernas svit om fröknarna von Pahlen kom för 80 år sedan blev de startskottet för en bitvis hätsk moraldebatt om författarnas ansvar. När Jenny Björklund nu har tittat närmare på några skildringar av kärlek mellan kvinnor konstaterar hon att Agnes von Krusenstjerna på många sätt fortfarande är mer radikalfeministisk än dagens författare.

- Mycket av det som kommer fram i framförallt sista delen i serien om fröknarna von Pahlen är en så tydlig praktik av de radikalfeministiska teorier som kommer på 1970-talet.

Studien som ligger till grund för "Lesbianism in Swedish literature" bygger på nedslag i fyra författarskap under tre perioder, 1930-tal, 1960-tal och samtid. Agnes von Krusenstjernas skildringar har jämförts med böcker av Annakarin Svedberg, Louise Boije af Gennäs och Mian Lodalen, liksom med andra romaner från de tre perioderna.

Det radikalfeministiska sättet att se på världen som finns i von Pahlen-böckerna dyker även upp i exempelvis Louise Boije af Gennäs "Stjärnor utan svindel", men där ett liv i kvinnokollektiv blir verklighet i von Krusenstjernas romansvit förblir det en utopi i Boije af Gennäs samtidsroman.

- Visst är det nedslående att den mer radikala feminismen i dag är mer teori än verklighet. Jag kunde dessutom se att vi fortfarande inte heller har kommit förbi de medicinska förklaringarna till lesbiskhet, berättar Jenny Björklund.

Att Krusenstjerna på 1930-talet tar upp narcissism, moderssubstitut och maskulinitet som förklaring till lesbisk kärlek är kanske inte förvånande, men Jenny Björklund menar att liknande orsaksförklaringar finns även i samtidsromanerna, om än indirekt. De homosexuella romanfigurerna omges inte sällan av dysfunktionella familjer och många har utsatts för sexuella övergrepp i barndomen.

- Lever man inom normen tycker man lätt att det blivit så mycket bättre för de homosexuella i Sverige. Alla gillar Mark och Jonas, alla får gifta sig. Men alla hbtq-personer kan vittna om att så enkelt är det inte, säger Jenny Björklund, som menar att litteraturen synliggör sådant som inte syns i exempelvis lagstiftning och politik.

- Romankaraktärerna talar om homofobi, hatbrott och diskriminering. Det visar att vi inte har kommit så långt som vi tror och att vi behöver andra politiska åtgärder för att minska problemen.

Elin Viksten/TT

# data[].attributes.attachment_link.title
"Agnes von Krusenstjerna var mer radikalfeministisk än dagens författare!"

# data[].attributes.attachment_link.description
INTERVJUN Litteratur- och genusvetaren Jenny Björklund har skrivit boken "Lesbianism in Swedish literature". - Det finns en idé om en progressiv historieskrivning, att utvecklingen alltid går framåt. Jag tänkte att litteraturen skulle spegla det, men så är det inte, säger litteratur- och genusvetaren Jenny Björklund.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Om Karin Boye och hennes verk

Karin Boye föddes i Göteborg den 26 oktober 1900. Hon växte upp i ett förmöget hem och hade tyska som andraspråk, hennes farfar hade invandrat till Göteborg från Tyskland under mitten av artonhundratalet. Familjen flyttade till Stockholm när Karin var nio år. Hon utbildade sig till folkskollärare, läste litteraturhistoria och språk, och tog en magisterexamen.

Karin Boye brottades redan som tonåring med de stora livsåskådningsfrågorna. Hon blev kristen, men bröt upp från den kristna tron och gick med i Svenska Clartéförbundet, ett radikalt forum för marxistisk idébildning.

Hon debuterade som 22-åring med diktsamlingen Moln. Efter flera diktsamlingar kom den första romanen, Astarte, som fick pris i en nordisk romantävling 1931.

1927 publicerades en dikt som för många unga blev en kampsignal både politiskt och personligt, I rörelse:

Den mätta dagen den är aldrig störst, den största dagen är en dag av törst

Nog finns det mål och mening i vår färd

Men det är vägen som är mödan värd

- - -

Bryt upp, bryt upp! Den nya dagen gryr

Oändligt är vårt stora äventyr

Rörelsen och uppbrottet drev Boye genom liv och författarskap - och hennes dikt uppfattades som rösten från en ny modern kvinna - i modet och sårbarheten, känslans intensitet och idealismen.

Mitt i modernismens genombrott
Karin Boye befann sig på många sätt mitt i det vi kallar modernismens genombrott i Sverige, i sitt radikala politiska engagemang, i sitt intresse för Freud och psykoanalysen. I första vågen av modernister fanns självlärda arbetarförfattare som Ivar Lo Johansson, Moa Martinsson, Vilhelm Moberg och Jan Fridegård. Det var en tid då det fanns en tilltro till utvecklingen. Författarens roll blev visionär. Under 30-talets början höll avantgardlyrikerna, som Boye tillhörde, och arbetarförfattarna en enad front mot fascismen.

En ny typ av lyrik
Karin Boyes lyriska texter var en blandning mellan mer bunden och ibland rimmad vers. Och hon stod på barrikaden i genombrottet för en ny typ av lyrik. Tillsammans med Harry Martinsson, Gunnar Ekelöf och Eivind Johnson startade hon litteratur- och kulturtidskriften Spektrum och hon översatte ett av de verk som verkligen kom att prägla modernismen TS Eliots The Waste Land, Det öde landet.

Karin Boye drev en medveten feministisk linje i sin kulturkritiska verksamhet och diktning men blev ofta bemött som kvinna av kritiken och reducerad till symptom och kropp. Hon skildrade öppet sin bisexualitet, bland annat i den självbiografiska romanen Kris, och det i en tid då homosexualitet inte var lagligt och klassificerades som en psykisk störning.

Kallocain, en framtidsdystopi
Under sin tid i Berlin 1932-33 fick Karin Boye uppleva nazismens framgångar på nära håll. 1940 kom romanen Kallocain, en framtidsdystopi där hon såg "förgörelsens makter närma sig både i sin egen tillvaro och i världen" .

Karin Boye avled efter en överdos av sömntabletter 1941, hennes kropp hittades utanför Alingsås där hon var för att besöka sin sjuka och döende väninna Anita Nathorst. På platsen finns en minnessten.

Efter hennes död skrev Hjalmar Gullberg dikten .

Björn Julén om Karin Boyes dikter
Björn Julén, docent i litteratur och ordförande i Karin Boyesällskapet 1989-99 om Karin Boye:

"Att första gången möta Karin Boyes dikter är därför att få en kunskap om kluvenheten mellan att vilja och att vara. Hennes ord är ofta mycket vackra, hennes dikter vibrerar av en inre musik. Men bakom dessa vackra ord och denna musik anar man ständigt oron och kluvenheten - livet är aldrig så som det borde vara, verkligheten flyr drömmen och går sina låga vägar, fjärran från de moln hon i debutsamlingen beskrivit. Och det är just denna motsättning som ger hennes lyrik ett tidlöst liv."

Hela texten kan läsas på Karin Boyesällskapets webbsida här www.karinboye.se/om/index.shtml Sällskapets sida är en fin källa för alla som vill veta mer om Karin Boye och hennes verk.

Stjärnornas tröst tillägnas Karin Boye och framför allt hennes texter i en starkt sinnlig förställning där ledorden är natten och stjärnorna, längtan och tillägna.

Källor: Den Svenska Litteraturen; red Lars Lönnroth, Sven Delblanc, www.karinboye.se, sv.wikipedia.org/wiki/Karin_Boye

Redaktörer: Sisela Lindblom, Ann Waldeborn

Foto: okänd

# data[].attributes.attachment_link.description
Karin Boye föddes i Göteborg den 26 oktober 1900. Hon växte upp i ett förmöget hem och hade tyska som andraspråk, hennes farfar hade invandrat till Göteborg från Tyskland under mitten av artonhundratalet. Familjen flyttade till Stockholm när Karin var nio år. Hon utbildade sig till folkskollärare, läste litteraturhistoria och språk, och tog en magisterexamen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Människor för ändring: Selma Lagerlöf - jämlikhet | UR Play

# data[].attributes.attachment_link.description
För hundra år sen hade kvinnor varken rösträtt eller samma rättigheter i övrigt som män. Men det fanns medborgare som krävde förändring, en av dem var författaren Selma Lagerlöf. Hon vägrade anpassa sig och trotsade konventioner på många sätt. I dag har kvinnor och män rösträtt på lika villkor, men är samhället jämlikt?

# data[].attributes.attachment_link.description
Selma Ottilia Lovisa Lagerlöf, född 20 november 1858 på Mårbacka i Östra Ämterviks församling i Värmland, död 16 mars 1940 på Mårbacka, är en av Sveriges mest framgångsrika och uppskattade författare. Selma Lagerlöf var 33 år när hennes debutroman Gösta Berlings saga utgavs 1891. Hon tilldelades Nobelpriset i litteratur 1909.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hon var både första kvinna och första svensk att få Nobelpriset i litteratur. Några år senare blev hon den första kvinnan i Svenska Akademien. Då hade Selma Lagerlöf redan placerat sig bland de allra största i den svenska litteraturens historia....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I ett tidigt brev till väninnan Sophie Elkan skriver Selma Lagerlöf om sin litterära förmåga: "Den är en enda, lång variation över ordet vilja. Det är verkligen som om ingenting vore mig medfött, utan som om jag skapat min begåvning själv genom att önska fram den. Ja, ärelystnaden är mig nog medfödd och rimmarförmågan, men så knappast något mer. Men om du visste hur dum jag varit och ännu är, så skulle du allt hållit det för tämligen otroligt att en sådan som jag var vid 20 år, kunde bli författarinna vid 30."

Men i andra brev från samma tid visar Selma Lagerlöf större självförtroende. I hennes släkt hade det funnits versdiktare och berättare i flera hundra år, skrev Selma till Sophie 1894, och "en gång skulle väl så familjen, efter så många bemödanden, alstra någon slags äkta begåvning. Jag vill antaga att det är jag, ty det är nödvändigt att tro på sig själv", konstaterade hon.

Tro på den egna begåvningen

Redan tre år tidigare hade Selma skrivit till sin mamma att hon hade en "förfärligt stark tro på snillet" i sin personlighet, på den stora litterära begåvningen. Det visade sig vara en sådan storslagen begåvning att den gav henne Svenska Akademiens stora guldmedalj 1904 och Nobelpriset 1909. Som om inte det räckte, blev Selma Lagerlöf också invald i Svenska Akademien 1914.

Det hela började den 20 november 1858, då Selma Lovisa Ottilia Lagerlöf föddes på Mårbacka i Östra Ämterviks socken i Värmland. Hon var det näst yngsta barnet till löjtnant Erik Gustav och hans hustru Louise Lagerlöf, född Wallroth. De äldre syskonen hette Daniel, Johan och Anna. Tre år efter Selma föddes lillasyster Gerda.

Barnen undervisades hemma. Att gå i folkskola var inget för bättre mans barn. På Mårbacka, som på den här tiden snarare var en bondgård än en herrgård, läste man gärna högt på kvällarna, och Selmas intresse för litteratur fick god näring. I Selma Lagerlöfs verk återges många minnesvärda repliker och historierna förs fram på ett pedagogiskt berättande sätt, vilket kan vara ett resultat av barndomens högläsningsstunder.

Hon lärde sig också engelska och franska, bland annat genom att läsa sagor på de språken - en lyckosam pedagogik! Hon älskade att lyssna när hennes farmor berättade om livet förr, historier som senare letade sig in i Selma Lagerlöfs böcker.

På Mårbacka frodades också en lekkultur. Särskilt när fadern fyllde år den 17 augusti firades det festligt med skådespel, sång och hyllningsdikter, men också födelsedagar och namnsdagar uppmärksammades med upptåg. Julveckorna kantades av en lång rad kalas på de olika gårdarna i trakten.

Hemmadotter

Efter avslutad undervisning av två guvernanter tillbringade Selma flera år som hemmadotter i en tillvaro som alltmer kom att präglas av tristess. Vid fjorton års ålder hade hon tillbringat en tid i Stockholm, något som kom att sätta djupa spår hos henne. Vyerna vidgades.

Ändamålet med vistelsen var behandling med sjukgymnastik mot hennes hälta. Selma hade fötts med en defekt i ena höftleden, och en period i barndomen hade hon varit förlamad.

Men nu gällde det att studera på egen hand. De flesta flickor fick ingen högre utbildning under 1800-talet, och även bland bättre bemedlades döttrar ansågs lagom bildning vara bäst. Kvinnor borde gifta sig och bilda familj och inte satsa på yrkesutbildning, menade man.

"En stor och tryckande tomhet" bredde ut sig i livet, beskrev Selma de enformiga dagarna utan fasta rutiner för hennes vetgiriga, kunskapstörstande sinne. Hennes håg stod till att läsa och skriva, inte till hushållsbestyr och sömnad, som var de flesta kvinnors lott. Men förändringens och uppbrottets tid kom.

Hösten 1881 for Selma Lagerlöf, 23 år gammal, till Stockholm och Högre Lärarinneseminariet - mot faderns vilja. Vägen ut i världen tog sin början.

På egna ben

Villkoren för kvinnor hade börjat förändras under Selmas uppväxt. Fler yrkesmöjligheter hade öppnats för dem, och lärarinneyrket var en bana som lockade många. Ogifta kvinnor hade blivit myndiga, och på 1870-talet blev det möjligt för kvinnor att avlägga studentexamen och att studera vid universitet.

En förklaring till reformerna var också att det fanns fler kvinnor än män i befolkningen, och alla kunde helt enkelt inte bilda familj. Många kvinnor var ogifta, och då blev det nödvändigt med fler försörjningsmöjligheter för dem.

Det är uppenbart att det var en befrielse för Selma Lagerlöf att komma bort från hemmet och pröva sina egna vingar. Hon lämnade den traditionella könsrollen och anslöt sig till den växande skaran av intellektuella kvinnor som allt mer höjde sina röster i det sena 1800-talets kulturella och politiska sammanhang.

Det Mårbacka Selma Lagerlöf lämnade bakom sig präglades av tilltagande förfall. Fadern var alkoholiserad och de ekonomiska bekymren accelererade. Värmland drabbades av brukskonkurser och felslagna investeringar inom järnhanteringen, och det gällde även Mårbacka. De gyllene åren var över. Mårbacka fick säljas, liksom möbler och lösöre. Barndomshemmet var skingrat.

Efter avslutad utbildning fick den nybakade lärarinnan tjänst vid Elementarskolan för flickor i Landskrona. Samtidigt som lektioner planerades och skrivningar rättades, skrev Selma på lediga stunder, precis som hemma på Mårbacka. Hennes alster formulerades mestadels i versens form, och hon fick en del av sina sonetter publicerade.

Gösta Berlings saga

Men det var år 1891 som Selma Lagerlöf blev ett bekant namn för en större publik. Då debuterade hon med romanen Gösta Berlings saga, efter att ha vunnit första pris med fem kapitel ur boken i tidningen Iduns pristävling.

Boken hade blivit färdig efter ett års tjänstledighet från skolan, betald genom ett stipendium som ordnats av Fredrika-Bremer-förbundets grundare, Sophie Adlersparre. Hon stödde helhjärtat den unga begåvade författarinnan.

Gösta Berlings saga möttes av blandad kritik. Här landade en roman på bokhandelsdiskarna som tvärtemot tidsandans smak för saklighet och nykterhet ohämmat lät fantasin flöda. Excentriska kavaljerer, sköna kvinnor, glödande passion och vilda äventyr fyllde sidorna.

Bärande teman i debutverket var otyglade känslor, skuld och botgöring, hämnd och förstörelse, teman som skulle följa Selma Lagerlöf genom författarkarriären.

Recensenterna häpnade. Vissa höjde Selma Lagerlöf till skyarna och såg i henne ett nyskapande geni, andra förstod inte alls hennes stil utan fann den bombastisk och exalterad.

Till en god vän skrev Selma om mottagandet: "Nu sedan jag varit framme och förvånat världen, blivit omskriven i alla Sveriges tidningar och erkänd än som snille, än som galning, tycker jag att jag kan andas fritt. Jag har visst aldrig varit mindre högfärdig än nu, men det är en stor befrielse, att man nu äntligen vet vem och vad jag är." Den missförstådda, halta och tystlåtna värmlandsflickan hade visat sitt sanna jag.

Mötet med Sophie Elkan

Nyåret 1894 besökte Selma Lagerlöf åter Stockholm. Efter debuten hade hon vänt tillbaka till Landskrona och lärarinnekallet, men fortsatt att skriva. Hennes inkomster skulle försörja både henne själv, modern och faster Lovisa, som ofta bodde hos Selma. Fadern hade dött redan 1885.

Selma Lagerlöf hade tagit kontakt med Sophie Elkan efter att ha läst en av hennes noveller, som handlade om Sophies eget tragiska levnadsöde. Elkan var författarinna av judisk börd, beläst och världsvan, bosatt i Göteborg. Hon hade blivit änka efter att ha förlorat sin make och det enda barnet, en tvåårig dotter, i tuberkulos julen 1879. År 1889 hade hon debuterat med en novellsamling, och det var den som Selma Lagerlöf läst.

Mötet kom att bli livsavgörande för båda kvinnorna. Selma Lagerlöf blev intensivt förälskad i den vackra änkan med de mörka ögonen, och nu inleddes en relation som kom att vara till Sophie Elkans död 1921.

I början var Selma den mest förälskade, men senare kom vågskålen att väga över åt andra hållet. Deras förhållande komplicerades av att Sophie Elkan samtidigt uppehöll en svärmisk relation, mestadels per brev, med en gift man i Belgien, samt av det faktum att Selma önskade en mer fysisk relation med Sophie än vad denna var beredd på.

"Du ska få vara så kär som du vill, endast hands off", skrev Sophie en gång till Selma. Då hade Selma tidigare funderat över deras förhållande med orden: "Jag ser i Köpenhamn så många förhållanden mellan kvinnor att jag måst försöka komma till klarhet med vad naturen vill med det - Och varför skulle man ej kunna älska vem som helst av människor lika högt?"

Livs- och resekamrater

Vid den här tiden var det vanligt att kvinnor i intellektuella och konstnärliga kretsar bodde tillsammans, det var praktiskt både av ekonomiska och sociala skäl. Sexualiteten förknippades för kvinnornas del främst med äktenskapet, och begreppet lesbisk fanns ännu inte i det allmänna medvetandet. Två kvinnor kunde visa varandra ömhet utan att det väckte anstöt.

Asexualitet var för kvinnor en dygd, och de ansågs därför av många överlägsna männen moraliskt. Men decennierna omkring sekelskiftet 1900 kom sexualiteten allt mer i fokus i debatten, och så småningom kom man att se med misstänksamhet på nära relationer mellan kvinnor. Hetero- och homosexualitet lanserades som begrepp, och olika kategorier definierades och förklarades för normala eller onormala.

Den diskussionen kan följas också i Selmas och Sophies brev. Selma Lagerlöf och Sophie Elkan skrev flera tusen brev till varandra och diskuterade ständigt de böcker de arbetade med, men också aktuella författare och politiska frågor. Korrespondensen måste ha varit oerhört givande för båda.

Även om Selma Lagerlöf var en bättre författare än Sophie Elkan, var Sophie en engagerad, intelligent och spirituell person, och hon tog dessutom med sig Selma Lagerlöf ut på långa resor i Europa och till Mellanöstern.

Både Antikrists mirakler från 1897 och Jerusalem från 1901-02 är frukter av deras resor tillsammans. Boken om Jerusalemsfararna gjorde Selma Lagerlöf internationellt ryktbar, den översattes till många språk och höjdes till skyarna av kritikerna.

Dubbelspel

År 1898 mötte Selma Lagerlöf sin andra passionerade kärlek. Hon hette Valborg Olander och var lärarinna, bosatt i Falun och politiskt engagerad för kvinnors rösträtt. Selma hade flyttat till Falun 1897, eftersom hon ville vara närmare sin syster Gerda och hennes familj.

Redan två år tidigare hade Selma lämnat sin lärarinnetjänst, så pass inkomstbringande hade författarskapet blivit. Novellsamlingen Osynliga länkar som utgavs 1894 hade inneburit ett mer definitivt genombrott än debutverket.

Valborg Olander kom, liksom Sophie Elkan, att följa Selma Lagerlöf genom livet. Det hela utvecklades till ett dubbelspel. I breven till Valborg försäkrade Selma att denna var hennes stora kärlek, och till Sophie skrev hon detsamma.

Men i förhållandet med Valborg kunde Selma få utlopp för sina fysiska känslor. Hon längtade ofta efter Valborg. "Det smyger något varmt och ljuvt över mig då jag läser dina kärleksbrev. Och varje natt tror jag, att du kommer smygande", skrev Selma sommaren 1904.

Selma kallade Valborg för "en riktig författarhustru". Valborg fick representera tryggheten och det vardagliga arbetet som skulle skötas, och hon hjälpte Selma Lagerlöf hela livet med praktiska frågor. Valborg läste korrektur, ordnade bankaffärer och renskrev manuskript, men diskuterade också böckernas innehåll med Selma, precis som Sophie gjorde.

Starka kvinnor

Det finns gott om starka kvinnor i Selma Lagerlöfs författarskap. Majorskan på Ekeby är ett exempel, andra är Charlotte Löwensköld och Anna Svärd i triologin om släkten Löwensköld.

Även i verkliga livet intresserade sig Selma Lagerlöf mycket för kvinnors rättigheter. Hon deltog i en internationell kongress för kvinnlig rösträtt i Stockholm 1911, där hon höll högtidstalet. Dit strömmade en rad internationellt kända kvinnor.

"Det är nog den väldigaste revolution som skakat världen på det hela taget", kommenterade Selma Lagerlöf kvinnornas rösträttskrav. "Skola kvinnorna bli besatta av samma olater, som komma över männen i det politiska livet eller skola de vara i stånd att höja både dem och sig själva? Skola de förbli hederliga?", undrade hon.

När kvinnorna år 1919 äntligen erhållit den efterlängtade rösträtten, höll Selma Lagerlöf åter tal. Men i hennes offentliga framträdanden är hennes åsikter mindre radikala än vad hon visade i sin privata korrespondens. Där tog hon exempelvis starkt avstånd från den populära författarinnan Ellen Key och hennes uppfattning att enbart vissa yrken passade för kvinnor. Selma Lagerlöf hade en modernare kvinnosyn.

Nils Holgersson

Kring sekelskiftet 1900 flödade den nationella symboliken i Sverige. Carl Larsson förtrollade landet med idylliska skildringar från ett försvinnande Bondesverige och Hugo Alfvén tolkade det svenska landskapet i förföriska klanger. I början av det nya århundradet ombads Selma Lagerlöf att gestalta landets geografi i en läsebok för folkskolan.

Resultatet blev Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige, utgiven 1906. Den blev en oerhörd framgång, och kom att läsas av generationer skolbarn.

I sagans form fick barnen följa den olydige och själviske bondpojken Nils som förvandlats till en pyssling, och som ridande på en vildgås fick se nästan hela Sverige. Under färden mognade han till klokhet och ödmjukhet.

År 1909 stod Selma Lagerlöf på höjden av sin karriär. Iklädd silvergrå brokad mottog hon Nobelpriset i litteratur. Vid prisutdelningen framhölls speciellt hennes nationella och moderliga anslag.

Fem år senare kom nästa bevis på att hon räknades som en av de främsta i landet: Selma Lagerlöf blev, som första kvinna, invald i Svenska Akademien. Då hade hon redan blivit inröstad i Samfundet De Nio, och satt också i Statens skönlitterära nämnd. Selma Lagerlöf hade alltid känt varmt för att hjälpa fram unga begåvningar.

Prispengarna från Nobelpriset hjälpte Selma Lagerlöf att förverkliga drömmen om att köpa tillbaka Mårbacka och dess ägor. På Mårbacka kom hon att leva ett liv som kombinerade författandet med rollen som storbonde. Selma Lagerlöf vakade själv som en majorska över gården och dess anställda, och var mån om att alla skulle ha ordentligt betalt och behandlas väl.

På Mårbacka slutade hon också sina dagar den 16 mars 1940, 82 år gammal, i Sophie Elkans rum.

Publicerad i Populär Historia 12/2006.

Fakta: Lagerlöfs Mårbacka

Herrgården Mårbacka utanför Sunne användes under 1700-talet som prästboställe. Den nuvarande huvudbyggnaden med säteritak byggdes dock först 1921-23. Selma Lagerlöfs far Erik Gustaf Lagerlöf ärvde gården 1852, men Mårbacka såldes ur släkten 1885. Selma Lagerlöf återköpte den 1907-09. I dag är Mårbacka byggnadsminne och visas sedan 1942 för allmänheten.

Fakta: Selma Lagerlöfs böcker i urval
Gösta Berlings saga (1891) Osynliga länkar (1894) Jerusalem (del 1-2, 1901-02) Herr Arnes penningar (1904) Kristuslegender (1904) Nils Holgerssons underbara resa genom Sverige (del 1-2, 1906-07) Liljecronas hem (1911) Körkarlen (1912) Kejsarn av Portugallien (1914) Troll och människor (del 1-2, 1915-21) Bannlyst (1918) Löwensköldska ringen (1925) Charlotte Löwensköld (1925) Anna Svärd (1928)

# data[].attributes.attachment_link.description
I ett tidigt brev till väninnan Sophie Elkan skriver Selma Lagerlöf om sin litterära förmåga: "Den är en enda, lång variation över ordet vilja. Det är verkligen som om ingenting vore mig medfött, utan som om jag skapat min begåvning själv genom att önska fram den.

# data[].attributes.attachment_link.description
Selma Lagerlöf (1858-1940) är en av Sveriges mest lästa och älskade författare och hennes verk har nått läsare långt utanför landets gränser. År 1909 fick hon som första kvinna Nobelpriset i litteratur. Denna hemsida rymmer fakta om författaren Selma Lagerlöf och om Selma Lagerlöf-sällskapet, vars uppdrag är att främja kännedomen om Selma Lagerlöf och hennes författarskap.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Går det att skriva intressant om Karin Boye i dag? Den blida konfirmationspoeten som tårögda föräldrar i hundratusental citerat. Hon, vars poesi användes i en reklam för Mercedesbilar 2014. Det frågar jag mig när jag får hem Johan Svedjedals nyutkomna tegelsten "Den nya dagen gryr. Karin Boyes författarliv".

Karin Boye är knappast någon lätt författare att närma sig för en litteraturvetare - hon har blivit kartlagd, sönderciterad och omvärderad så många gånger att det är svårt att hålla räkningen. Finns det verkligen något nytt att säga?

Men nu är inte Svedjedal vilken litteraturvetare som helst. Han har tagit sig an uttjatade författare förut, som Almquist, Birger Sjöberg och Bob Dylan. Lite liknar han en kommisarie Clouseau som kommer till brottsplatsen när fallet tycks löst och alla fakta ligger på bordet. Så ifrågasätter han någon liten detalj och med ens blir allt osäkert.

I "Den nya dagen gryr" ber han läsaren att tänka bort bilden av Boye som poeten som tog livet av sig, för "lika litet som man ska förstå en cancerdöd manlig författares liv utifrån hans rökande och alkoholmissbruk, ska man tolka hennes liv baklänges utifrån hennes självmord". Och fram träder, om inte en ny så i alla fall en betydligt mera komplex och mångbottnad bild.

Karin Boye föddes år 1900 utanför Göteborg som äldsta dottern i en högborgerlig familj. Hennes pappa arbetade som revisor, mamman var alkoholmissbrukande hemmafru. Under sin barndom var hon en känslig flicka som målade drömska akvareller och skrev finurliga rim.

Efter tonåren flyttade hon till Uppsala för att läsa till lärare, där upptäckte hon sin bisexualitet och debuterade med diktsamlingen "Moln" (1922). När jag läser diktsamlingen i dag noterar jag att hennes karakteristiska stil - med de laddade aforistiska formuleringarna - satt som en smäck redan från start. Boye tycktes vara född till diktare.

Efter åren i Uppsala flyttade Boye till Stockholm där hon blev socialist och feminist, klippte håret kort och började skriva modernistisk prosa. Under en period reste hon till Berlin och genomgick psykoanalys.

En av Svedjedals stora förtjänster är att han inte lyfter fram någon helt ny bild av Boye, utan snarare korskopplar de gamla. Många har haft svårt att få ihop den esoteriska och religiöst anstrukna poeten från Uppsala med den bobbade modernisten från Stockholm. Men det Svedjedal gör är att visa att Boye var en spegelsal där hennes samtid skymtade förbi i olika gestalter. I det studentikosa Uppsala skrev hon en kärleksdikt till universitetsbiblioteket, i socialistkretsarna i Stockholm skrev hon "Astartre" (1931) som Svedjedal, i en skarp passage, visar var inspirerad av den sovjetiska produktionsromanen. Boye var helt enkelt mycket mera i takt med tiden än vad hennes tidigare biografer velat erkänna.

Ett problem som litteraturvetenskapliga biografer alltid måste brottas med är hur nära de ska gå sitt föremål. Hur mycket av författarens liv får vara med i en vetenskaplig läsning av en dikt?

På detta område har Svedjedal varit stilbildande. För tjugo år sedan kunde litteraturvetare knappast skriva författarbiografier - ett "diktarporträtt" innebar att man slog ihop ett par knastertorra och tekniska essäer som ABSOLUT INTE fick ta hänsyn till författarens sexualitet eller klass. Så är det inte längre. I dag läser Svedjedal Boyes roman "För lite" (1936) utifrån hennes prekära ekonomiska situation och tolkar in hennes bisexualitet i dikterna. I mina ögon är det i huvudsak en positiv utveckling, men givetvis finns fallgropar. Vid ett tillfälle antyder Svedjedal att Boyes bipolaritet skulle vara socialt konstruerad - vilket jag inte riktigt tycker att han belägger i texten.

Ändå är det i den allra sista delen, där han blir som mest våghalsig i sina påståenden, som Svedjedal är som bäst. På 30-talet kom depressionerna allt tätare för Boye (liksom de olyckliga förälskelserna i kvinnor). Samtidigt mörknade världsläget och Boye åkte till Tyskland där hon såg den nazistiska rörelsen växa fram. Kort därefter skrev hon "Kallocain".

Svedjedal värjer sig dock mot att läsa Boyes sista mörka alster i ljuset av hennes självmord. Istället gör han en rejäl genomgång av hennes böcker och visar att hon var en ljusets och livets skald snarare än mörkrets och depressionens. Att allt rasade samman betydde inte döden i Boyes författarskap, utan att man föddes på nytt. Och hennes självmord var inte alls - som hennes tidigare biograf Margit Abenius antytt - oundvikligt. Snarare tyder mycket på att det var ett rop på hjälp.

Så får Svedjedal Boye att sprudla av liv ända fram till avgrundens rand, vilket gör hennes självmord ännu mera tragiskt. För Boye var en författare som redan vid 41 års ålder hade skrivit en av de viktigaste modernistiska diktsamlingarna och den bästa dystopin någonsin på svenska. Tänk vad hon kunde ha åstadkommit vid 80 års ålder.

FAKTA: Rasmus Landströms tre favoriter av Boye

För Trädets skull (1935) - Boyes första (och enda) modernistiska diktsamling. Här finns hennes allra vackraste dikt "Evighet" liksom hennes sublima tolkning av Goethes "Salig längtan". En av de bästa lyriksamlingarna som finns på svenska

För lite (1936) - Boye skrev idéromaner som i efterhand framstår som lite torra och humorbefriade. Men i "För lite" tecknar hon en misslyckad författares vardag med både precision och stänk av diskbänksrealism. En underskattad roman som visar upp en oförblommerad bild av hur författarlivet ofta ter sig: fattigt och ensamt.

Kallocain (1941) - Dystopiernas dystopi. Handlar om en framtida övervakningsstat där kemisten Leo Kall tillverkar ett serum som får människor att avslöja sina innersta tankar. Inspirationen till boken kom från Moskvarättegångarna och nazismens framväxt under 30-talet.

# data[].attributes.attachment_link.title
Karin Boye ville inte dö - ny bild av uttjatad författare

# data[].attributes.attachment_link.description
Går det att skriva intressant om Karin Boye i dag? Den blida konfirmationspoeten som tårögda föräldrar i hundratusental citerat. Hon, vars poesi användes i en reklam för Mercedesbilar 2014. Det frågar jag mig när jag får hem Johan Svedjedals nyutkomna tegelsten "Den nya dagen gryr. Karin Boyes författarliv".

# data[].attributes.attachment_link.description
Karin Boyes lyrik handlar egentligen om ganska enkla saker - hur man borde leva och hur man lever. Den handlar om smärtan i det ofullkomliga, när man ville vara fullkomlig. "Ja visst gör det ont" säger hon i en av sina mest citerade dikter.

# data[].attributes.attachment_link.description
född 26 oktober 1900, död natten till 24 april 1941, författare, ledamot av Samfundet De Nio från 1931. Redan som flicka skrev Karin Boye dikter; hennes ungdomslyrik gavs ut av Barbro Gustafsson 1979 och 1981. Hon tog folkskollärarexamen och påbörjade akademiska studier i Uppsala, fullbordade i Stockholm med

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Elin Wägner var journalisten, författaren och akademiledamoten som ihärdigt slogs för kvinnans rättigheter. Hon var en förgrundsfigur i fredsrörelsen och en av de första att ta upp miljöfrågan. Text: Gunnela Björk
Än en gång stod Elin Wägner i talarstolen. Liten och nätt, diskret men elegant klädd - det hade hon lärt sig under rösträttskampen. Annars var det lätt att bli anklagad för att inte vara någon riktig kvinna. Hemma i Småland, i Lilla Björka, gick hon helst klädd i långbyxor eller bomullsklänning, men nu gällde det att övertyga auditoriet om att ansluta sig till "Kvinnornas vapenlösa uppror".

Hon var dödsblek, talade dåligt, men på ett sätt som var fullkomligt gripande, skrev Barbro Alving, "Bang", efteråt: "Man vill rusa upp och gå ut på vad fälttåg som helst för hennes skull."

Men de fler än sjuhundra kvinnor som satt i lokalen var inte lika lätta att övertyga. Året var 1935. Hitler hade tagit makten i Tyskland och Mussolinis Italien var på väg att anfalla Abessinien. Fruktan för ett kommande krig spred sig över Europa. Redan 1919 hade Elin Wägner varnat för tysk reaktion på de hårda fredsvillkoren och nu visade det sig hur rätt hon haft. Men ju närmare kriget kom, desto svårare hade det blivit att ena kvinnorörelsen.

Tanken bakom aktionen var lika originell och heroisk som den var romantisk och orealistisk. Genom att vägra använda gasmasker och vägra gå ner i skyddsrum ville initiativtagarna provocera fram en större vilja hos männen att försöka förhindra upprustning och krig. Men redan där i talarstolen noterade Elin Wägner att uppslutningen var långt mindre än förväntad och anade att upproret skulle bli ett fiasko.

Hur ska vi försvara demokratin mot fascismen om inte genom upprustning? frågade de tvehågsna. Av upproret blev en tandlös kompromiss.

I fortsättningen skulle kvinnorna nöja sig med att sticka strumpor till soldaterna, skrev Elin Wägner uppgivet, och drog sig tillbaka till sin gård i Småland.

Då hade hon ända sedan seklets början varit en frontfigur i kvinnorörelsen och kulturdebatten: som journalist, författare, feminist och freds- och miljöaktivist. Och även om besvikelsen var stor över att kvinnorna inte förmådde enas och använda sina medborgerliga rättigheter till att förändra samhället, skulle hon inte tystna än på många år.

Genom hela Elin Wägners liv gick ett stråk av vemod som bottnade i tidiga förluster. Ändå började det så bra. Det var ett efterlängtat barn som föddes i Lund år 1882, Sven och Anna Wägners förstfödda, en flicka som redan från början kändes igen på sin tvära haka och breda näsa. Men idyllen förbyttes i tragedi när modern i samband med det tredje barnets födelse avled i barnsängsfeber. Från och med nu blev mormor och morfar på prostgården i Tolg i Småland den trygga punkten i lilla Elins tillvaro. En miljö som senare skulle återkomma i olika varianter i Elin Wägners romaner och som stod modell för det hem hon så småningom byggde sig i grannsocknen.

Fadern, som var docent i filosofi, gifte snart om sig, familjen flyttade till Nyköping och så småningom till Helsingborg. Elin, Ester och Harald fick två halvsyskon. Men det tycks inte ha varit någon harmonisk styvfamilj; hemmet var dystert, strängt och så påvert att barnen kunde få sig påpekat att "även salt kostar pengar".

Räddningen var somrarna på Tolg och böckernas fantastiska värld. Elin läste och skrev. Tretton år gammal kunde hon håva in sitt första honorar, ofattbara fem kronor, för en berättelse i Folkskolans Barntidning.

Varken gymnasium eller akademiska studier var något för kvinnor, på den punkten var Sven Wägner mycket bestämd. Men när en dörr slår igen så kan en annan öppna sig. Elin svalde med möda sin besvikelse och efter några vilsna år som skrivbiträde fann hon en väg in i journalistiken. Först som bokrecensent, novellist och kåsör i Helsingborgs-Posten, så småningom som fast anställd på tidningen.

"Som journalist är hon ett roligt kapitel i svensk tidningshistoria", skriver Erik Hjalmar Linder och Ulla Isaksson i sin stora biografi över Elin Wägner och kallar henne slagfärdig, kvick, välinformerad och ironisk. Detsamma måste chefredaktören på Idun ha tyckt, för 1907 erbjöds Elin fast anställning och flyttade till Stockholm. Denna tidning "för kvinnan och hemmet" var radikal för sin tid, inte minst i frågan om kvinnans emancipation. Rösträttsfrågan var högaktuell och fick stort utrymme.

Parallellt med heltidsarbetet på Idun levererade Elin kåserier och artiklar i Dagens Nyheter. År 1908 gavs berättelserna om hunsade kontorsflickor, uppror, sviken kärlek och kvinnlig vänskap ut i bokform under namnet Norrtullsligan. Två år senare kom rösträttsromanen Pennskaftet om en ung kvinnlig journalist, i mångt och mycket författarens alter ego. "Jag skriver för att leva och jag lever för att bli klok och kanske en gång kunna författa", säger Pennskaftet, som är en SBK, en "Självförsörjande Bildad Kvinna". De dilemman hon ställs inför i samhällslivet, yrkeslivet och kärleken tecknas i boken som blev en succé. Humor tenderar ju vara en färskvara, men trots att Pennskaftet har mer än hundra år på nacken tål den väl att läsas än i dag.

Vid denna tid är Elin Wägner alltså redan en fullfjädrad blåstrumpa; upp över öronen engagerad i arbetet för kvinnors rättigheter. Hon har anslutit sig till Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt och deltar i de stora internationella rösträttskonferenserna som hålls vartannat år.

I skuggan av första världskriget och efter långa reportageresor i det sargade Europa blir Elin Wägner alltmer uttalad pacifist. Hennes förvissning om att världen ska komma att förändras till det bättre om kvinnor får vara med och bestämma var stark; kopplingen mellan feminism och fred självklar. Det var med sorg hon tvingades inse att varken krigsslutet eller lagen om allmän och lika rösträtt 1921 innebar att kampen var över, långt därifrån.

Men Elin Wägners liv innehöll inte bara arbete utan också rejäla doser passion och kärlek - och kärlekssorger. Som ung svärmade hon länge för sin morbror, tillika konfirmationspräst. Vid 21 års ålder var hon en tid förlovad med en man som efteråt offentligt förnedrade henne. Vid 28 blev hon upp över öronen förälskad i filosofen och författaren John Landquist. De gifte sig och med ens var Elin mitt uppe i det dilemma hon så väl skildrat i sina böcker: hur förena äktenskap och yrkesarbete? Det visade sig svårt, klagade hon, att vara "...social och kommunal och litterär och ändå vara gift med den bästa man i världen...".

Barnlösheten bidrog till att äktenskapet började knaka i fogarna. Efter en del velande fram och tillbaka separerade makarna i början av 1920-talet - men de skulle förbli vänner och samtalspartner. Senare i livet hade hon en passionerad kärlekshistoria med författaren Sigfrid Siwertz. Den relationen tog snart slut, men gav dem båda rikligt med stoff till flera romaner.

Även sorgen över barnlösheten avspeglades i Elin Wägners författarskap. När brodern Harald avled tog hon hand om sin lille brorson Giovanni och tog också visst ansvar för sin brorsdotter, den då tioåriga Ria Wägner, som med tiden skulle bli en välbekant skribent och tv-personlighet.

Om männen i hennes liv växlade så var den kvinnliga vänkretsen desto mer beständig. Först och främst medlemmarna i vad som skulle bli bekant som Fogelstadgruppen. De var alla engagerade i Svenska kvinnors vänsterförbund, en liberal men från partiet fristående organisation, som 1923 startade Tidevarvet. Det första numret av tidningen innehöll en programförklaring: "Tidevarvet anser att allt angår kvinnorna och att vad de tycka angår alla, vilket skall kunna bevisas, sedan de nu fått medborgarrätt."

Trots att hon försökte göra motstånd blev Elin Wägner snart tidningens chefredaktör. I samma veva startade de fem vännerna Kvinnliga medborgarskolan på Fogelstad som under de följande trettio åren skulle utbilda ett par tusen kvinnor från alla samhällsklasser i allt från kommunalkunskap till filosofi och litteraturhistoria.

Tidevarvet och Fogelstadgruppen utgjorde under 1920- och 1930-talen själva navet i ett stort och brokigt nätverk av talföra, skrivkunniga och engagerade kvinnor. Här fanns även namn som Klara Johansson, Amelie Posse och Emilia Fogelklou för att bara nämna några. Alla slet de för att föra upp frågor om kvinnors rätt, barnens situation, fred och naturenligt jordbruk på den politiska dagordningen.

Mitt i stormens öga stod nästan alltid Elin Wägner. I mångt och mycket var hon Fogelstadgruppens främsta ideolog. Här hade hon sina bästa vänner och kamrater i kampen. Barbro Alving, som i sin dagbok kallar Elin Wägner för "min personliga väckarklocka", hörde till hennes trognaste tillskyndare. Och så lite mer i bakgrunden: "kära pigan", Linnéa Johansson, hushållerska, privatsekreterare, allt-i-allo, vän och förtrogen under mer än fyrtio år. Det var Linnéa som fick Elins liv som fri intellektuell att fungera praktiskt.

Konfliktfritt var det naturligtvis inte, tvärtom. Det var många starka personligheter som skulle samsas. Elin Wägner själv kunde vara både snarstucken och känslig för kritik. Hon hade en stark integritet och upplevdes ibland som fjär. "Ett hus med många våningar och låsta rum mellan vilka enbart hon själv rörde sig, tyst och snabbt" är Bangs beskrivning av sin beundrade vän.

I sina romaner liksom i sitt dagliga liv brottades Elin Wägner ständigt med de stora frågorna; om Gud, om kärleken och om livets mening. "Jag är kristen fast en mycket dålig sådan", skrev hon en gång i sitt sökande till ärkebiskopen Nathan Söderblom. Genom vännen Emilia Fogelklou kom hon i kontakt med kväkarna. Deras radikalpacifistiska hållning stämde överens med hennes och efter det misslyckade vapenlösa upproret i mitten av 1930-talet anslöt hon sig till dem.

När Elin Wägner år 1923 fick Samfundet De Nios stora pris hade hon låtit bygga sig ett vackert hus i sina barndomstrakter i Bergs socken tre mil norr om Växjö. Här i Lilla Björka fick hon sinnesfrid och arbetsro och kunde som hon skrev "låta det viktiga och oviktiga byta plats". Så småningom bosatte hon sig där permanent.

Även författare har sina konjunkturer. På 1910- och 1920- talen hade Elin Wägner tidsandan på sin sida i sitt engagemang för kvinnors medborgerliga rättigheter och frihet att arbeta och att älska. Men när hon på 1930- och 1940-talen drev frågor om pacifism, kvinnohistoria, mat och miljö var hon långt före sin tid och kritiken var inte alltid nådig.

Mot bakgrund av den misslyckade fredsaktionen och av händelseutvecklingen i Europa började hon ompröva sina tidigare ställningstaganden. Att kvinnor fått rösträtt hade inte förändrat världen. Människans rovdrift på naturen fortsatte. Ännu ett fasansfullt krig hade brutit ut. År 1941 kom den starkt civilisationskritiska romanen Väckarklocka. Men Elin Wägners bild av ett svunnet matriarkat och tankar om jämlikhet mellan män och kvinnor som en förutsättning för fred på jorden fick ett svalt mottagande, även av många som hon räknade till sina vänner.

Djupt besviken drog hon sig allt mer undan offentligheten. I närheten av Lilla Björka fanns den mer än tjugo år yngre vännen Flory Gate, "dottern, som jag fick fullväxt till skänks", som flyttat till gården Rösås i samma socken. Tillsammans skaffade de sig kunskaper om ekologisk odling, engagerade sig i kommunalpolitiken och hembygdsrörelsen.

Allt var alltså inte sorg och bedrövelse. Hennes stora biografi över Selma Lagerlöf hyllades av en samstämmig kritikerkår och 1944 valdes Elin Wägner in i Svenska Akademien. Vännerna bildade genast "Ligan för söta men avsides boende kvinnliga ledamöter av Svenska Akademiens beklädnad" vilket resulterade i att författar-innan intog stol nummer 15 iförd en skräddarsydd havsblå sammetsklänning och lånad diamantbrosch. Trettio år tidigare hade hon suttit på pressläktaren när Selma Lagerlöf valdes in som första kvinna någonsin bland De aderton.

De sista åren präglades av sjukdom. Elin Wägner tillbringade sin mesta tid hos vännen Flory Gate, där hon avled

i januari 1949, 66 år gammal. Trots att det nu gått över sextio år sedan Elin Wägner dog lever hennes texter. Hon var framsynt och radikal och hennes civilisationskritik känns mer aktuell än någonsin. På 1970-talet återupptäcktes Elin Wägner av den nya kvinnorörelsen som inspirerades av hennes analys av det patriarkala samhället. I dag är det kanske framförallt de pacifistiska idéerna och det radikala miljötänket som gör henne aktuell och läsvärd. Även om hon aldrig använde dagens modeord "hållbar utveckling" så var det precis det hon argumenterade för. Elin Wägners kritik av vårt sätt att bruka, eller snarare missbruka, jorden och våra gemensamma resurser fungerar fortfarande som en väckarklocka för oss.

Gunnela Björk är docent i historia vid Örebro universitet. Förra året kom hon ut med boken Margret Thatcher - en biografi.

Att läsa: Den mest omfattande biografin över Wägner har skrivits av Erik Hjalmar Linder och Ulla Isaksson: Amazon med två bröst - Elin Wägner 1882-1922 och Dotter av moder jord - Elin Wägner 1922-1949 kom ut på Bonniers förlag år 1977 respektive 1980. Den som är intresserad av Wägners feminism bör läsa Elin Wägner och Alva Myrdal - en dialog om kvinnorna och samhället av Margareta Lindholm (Anamma, 1992).

# data[].attributes.attachment_link.description
Elin Wägner var journalisten, författaren och akademiledamoten som ihärdigt slogs för kvinnans rättigheter. Hon var en förgrundsfigur i fredsrörelsen och en av de första att ta upp miljöfrågan. Text: Gunnela Björk Än en gång stod Elin Wägner i talarstolen. Liten och nätt, diskret men elegant klädd - det hade hon lärt sig under rösträttskampen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
När jag i slutet av 70-talet ramlade över en bok som heter Väckarklocka, skriven av Elin Wägner nästan fyrtio år tidigare, förändrades nämligen min världsbild helt. Bokens formuleringar knackade, nej bultade, på både hjärna och hjärta för att komma in.

De släpptes inte in frivilligt. Inte alls. De bröt sig in! I själva verket var det upptäckten av Elin Wägners bok som var startpunkten på det som skulle leda mig fram till elva år som språkrör för Miljöpartiet.
Bättre än så förresten, det räckte faktiskt med sista kapitlet - Molnfödelse. Jag började med att läsa det. På en tågresa. Och allt jag lärt, planerat och förväntades göra vändes upp och ner.

Få, om ens någon, har utmanat sin samtid så modigt och välformulerat. Få, om ens någon, har vävt samman ekologi, pacifism och feminism i det som idag kan beskrivas som djupgröna värderingar. Men hon var också en stor författare...

När Elin Wägner invaldes till stol nr 15 i Svenska Akademien så var hon drygt 60 år. Det var en senkommen bekräftelse på närmare 40 års engagerat skrivande. Året var 1944. Hon hade engagerat sig i krigets vanvett och redan 1938 tagit starkt avstånd både från nazism och från kommunism. November 1938 skrev hon:

"De vet inget om följderna av att kränka den mänskliga värdigheten genom att behandla individerna som nollor, vilka får sitt värde först genom ledarsiffran, de förstår inte att det mänskliga väsendet protesterar mot att slitas från sambandet med naturen, liksom grödan och boskapen protesterar mot att industrialiseras för produktion och profit."

Bättre kan det inte sägas. Och det sades för nästan 80 år sedan. Men det var naturligtvis inte Elin Wägners heta engagemang för kvinnors rättigheter, hennes starka plädering mot militarismen eller hennes starka övertygelse om att människan inte har rätt att våldföra sig på naturen om öppnade dörren till Svenska Akademin.

Nej, allt detta var nog snarare något som tvärtom besvärade en och annan i Akademien... Dessutom var hon ju kvinna, vilket i sig var en provokation. Att hon kunde skriva var höjt över allt tvivel, hon hade redan gett ut närmare 30 romaner, varit en utmanade skribent i tidningar som Idun och Dagens Nyheter. Hon behärskade allt från fjäderlätt ironi, humoristiska vändningar och brinnande pamfletter till sofistikerad, intellektuellt disciplinerad, analys. Det som emellertid var det avgörande för Akademien var att hon skrivit en biografi över Selma Lagerlöf. Lagerlöf var ju den första kvinnan i Akademien - att skriva en biografi över denna kvinna var att betrakta som en bekräftelse på att ledamöterna, i all sin manliga vishet, gjort rätt som släppt in Lagerlöf i den illustra församlingen.

Som akademieledamot var Elin delaktig i jakten på värdiga Nobelpristagare inom litteratur. Men självfallet tog hon också del av resonemang kring andra pristagare. Jag kan tänka mig att hon rös i samband med utdelningen av Nobelpriset i medicin 1948... Nobelpriset hade just delats ut och den traditionella Nobelmiddagen pågår. Plötsligt tystnar de välklädda männen och de elegant klädda damerna. Akademieledamot Gustav Hellström får ordet och påbörjar sitt hyllningstal till pristagaren Paul Müller: "Doktor Müller! För en lekman framstår ni som en mänsklighetens välgörare av sådan dignitet att ni behöver ett helgons ödmjukhet för att undvika att drabbas av den värsta av alla andliga sjukdomar - övermod!".

Dr Paul Müller hade just tagit emot priset för upptäckten av diklordifenyltrikloretan - eller DDT. Vid den högtidliga prisutdelningen hade DDT beskrivits som "ett undermedel, en välgörare, en räddare i nöden... Och praktiskt taget ofarligt för människan...". Detta välsignade undermedel hade under några år redan spridits inom jordbruket. Kemikalierna hade kommit, det onda skulle utrotas och överflödets lycka skulle sprida sig med kemikalieduscharna.

Elin Wägner hade, bland annat i Väckarklocka, formulerat en världsbild som var en helt annan:

"Soldaterna besprutar sina största fiender med kulor, lantmännen besprutar de minsta med sina kemiska lösningar. Båda delarna är ett hopplöst företag. Bespruta ett fiendefolks soldater till döds och en oumbärlig del av den mänskliga familjen har undergått en behandling vars följder ingen kan beräkna. Bespruta vinstockens parasiter och man dödar livet i jorden under den, utan vilken vinstocken inte kan leva. Det finns inga skadedjur.Men genom jämviktsstörningarna i naturen har tillfälle givits för arter som skulle haft en gallrande uppgift att breda ut sig över sin givna gräns. I den mån människan stört jämvikten, uppträder hon själv som ett skadedjur."

Det var ord och inga visor! Elin Wägners världsbild präglades av att allt hänger ihop, att själva livet är Gud. Människan är en art bland andra arter, vi tillhör alla den stora familjen. Allt hänger ihop och hon uppmanade kvinnor och män att värna miljö och förutsättningar för liv. Hennes oro för vad man gjorde med Jorden kom ur ett djupt engagemang som har likheter med många ursprungsbefolkningars syn på livets väv. Hon skrev:

"Även en analfabet kan vara vis nog att förstå att växterna och djuren äro jordens barn som vi och att det är till gagn för människan att leva i samförstånd med dem. (-) Vi måste förvärva eller återförvärva en så djup insikt att vi kunna samarbeta med naturen istället för att motarbeta den. (-) Människan har tillerkänt sig själva oinskränkt äganderätt över allt det som med de kosmiska krafternas hjälp lever, växer och rör sig på jordens yta. Likaså över de vilande krafter som gömmer sig i hennes innandömen, det må vara vatten eller stenkol, olja eller mineraler. Det är följdriktigt att jorden nu utplundras och sönderslits under deras strider om dem. (-) Vi här i Sverige äro icke helt okunniga om vilka svårigheter andra länder ha att dras med på grund av jordens revolt, men vi har ytterst svårt att känna igen symtomen på samma revolt när de uppträder hos oss själva."

Denna "civilisationskritik" formuleras när andra världskriget avslutats och drömmarna om evig ekonomisk och materiell tillväxt präglar efterkrigstiden på ett naivt sätt. Tron var stark på att man skulle behärska naturen, ta strid mot naturlagarna och slå sönder de sammanhang man inte förstod meningen med. Kemikalierna skulle utrota skadeinsekter en gång för alla och förnya jordbruket, industrierna skulle växa med tillgång till billiga fossila bränslen, transporterna skulle öka vår frihet med hjälp av exploatering av naturresurser, några ekologiska hinder existerade inte och människans mål var entydigt: lägga jorden under sig. Mitt i detta rus av naivitet varnar Elin Wägner för människans kortsiktiga perspektiv och begär att få "härska över alla de andra i den långa syskonkedjan".

Det är spännande att jämföra Elin Wägners värderingsgrund med t ex Raquel Carsons, vars bok Tyst Vår kom ut närmare 40 år efter Väckarklocka. Elin Wägners värderingsgrund är den ekosofiska, hon beskriver världen och sambanden i livets väv på ett nästan andligt sätt. Carson har ett mer ytligt perspektiv. Hon beskriver effekterna av DDT och hävdar att ämnet vandrar i näringskedjorna, hur skogen tystnar när så småningom fåglarna dör.

Carsons bok möttes med ilska från forskarsamhället. Hon hånades, inte minst i medierna, för att hon var biolog och kvinna - inte kemist och man. Hennes "hysteriska kärringprat" hotade utvecklingen.

Wägners kritik hade snarare mötts med tystnad. Om de ändå valde att kommentera förstod de inte vad hon ville ha sagt- eller ville inte förstå eftersom frestelsen att söka lättköpt lycka och tillfredsställelse alltid är motor i det som alltför ofta leder till dess motsats. Det var inte politiskt korrekt att hävda att jakten på "ekonomisk utveckling" skulle driva fram ett samhälle där miljö, djur och människor skulle fara illa. Det var inte politiskt korrekt när Elin Wägner hävdade det. Det är inte politiskt korrekt idag. Hon varnade för den eviga tillväxten och pläderade som en del miljöpartister skulle kunna göra: "Inte ens om vi idag skulle simma i bruksartiklar, som tillverkats vid löpande band, skulle vår längtan efter ett rikare liv bli tillfredsställt."

Elin Wägner var en grön ideolog, långt före det att begreppet "grön" fått sin innebörd. Det är märkligt att denna fantastiska kvinna under åren inte fått den uppmärksamhet hon förtjänar. Kanske är skälet att hon inte lät sig inlemmas i vare sig arbetarrörelsen eller den liberala rörelsen...

I sista kapitlet i Väckarklocka berättade hon om vad som var viktigt, det var inte alls vad jag lärt mig. Inte alls vad politiker, präster eller patriarker sagt.

Del 2:

Elin Wägner och kampen för kvinnors frihet.

När min son gick i nian så berättade han för sin svensklärare att han ville göra ett specialarbete om Elin Wägner. Läraren tittade undrande på honom och frågade: Vem är det?

Lärarens brist på kunskap om en av Sveriges främsta författare och kulturpersonligheter är inte unik. Elin Wägner hamnade under många år i skuggan av såväl den finkulturellt accepterade, och jämförelsevis oförargliga, Selma Lagerlöf. Trots att hon var pionjär på många sätt. Inte minst då det gäller den s.k. Kvinnosaken.

Elin Wägners radikalitet var både bredare och djupare än de traditionella arbetarförfattarnas eftersom hon vävde samman kampen för kvinnors rätt till frihet och jämställdhet med såväl fredsarbete som ekologisk grundsyn. När hon dog 1949, sextiosju år gammal, hade hon skrivit mer än 30 romaner, en mängd noveller, artiklar och manus till både radio och film. Alltid radikalt och engagerat, ofta mästerligt, och humoristiskt, formulerat. Med sinne för både det fjäderlätta och tungt analyserande.

Elin Wägner var en av kvinnorna i Fogelstadsgruppen som bland annat drev Medborgarskolan på Fogelstad i Julita socken utanför Katrineholm I denna folkhögskola gavs kvinnor ur olika samhällsklasser möjlighet att studera hur samhälle och politik fungerar - teoretiskt och genom praktiska övningar. En pedagogik utformades, som än idag känns modern. Förutom Elin Wägner bestod gruppens kärna av Elisabeth Tamm, Kerstin Hesselgren, Ada Nilsson och Honorine Hermelin. Ingen av kvinnorna tillhörde arbetarrörelsen. Det tycks vara skäl nog för den socialdemokratiskt dominerade kommunen att än idag negligera en av nittonhundratalets mest spännande centra...

Det lilla museum som nu finns på platsen drivs ideellt, styvmoderligt behandlat av kommunens makthavare. Vilket är märkligt eftersom gruppen var motor i en idédebatt som satte djupa spår. De stod för idéer och värderingar som på många sätt ligger i framkant av den politiska debatten än idag. Ideologen i gruppen var Elin Wägner. Hon formulerade en ideologisk bas som till stor del sammansmälter med dagens gröna ideologi.

Det som fick min då sextonåriga son att intressera sig för Elin Wägner var främst hennes arbete med feministiska frågor. I sina romaner, artiklar och pamfletter går hon med ömsom ironisk motorsåg, ömsom intellektuellt knivskarp skalpell, till anfall mot manssamhällets avarter utan att för den skull hamna i bitterhetsfällan.

Frågan om kvinnlig rösträtt var central för Elin Wägner. Sverige låg efter de övriga nordiska länderna. I den ryska lydstaten Finland hade kvinnor fått rösträtt redan 1906... I Sveriges riksdag hade visserligen liberalen Fredrik Borg 1884 motionerat om kvinnlig rösträtt på lika villkor som männen, men utan framgång. Greve Sparre kritiserade förslaget med motivet att det skulle bli för trångt i riksdagshuset eftersom kvinnorna hade så vida kjolar...

Det dröjde ända till 1921 innan kvinnlig rösträtt infördes i Sverige. Ytterligare sex år dröjde innan flickor fick tillträde till läroverk på samma villkor som pojkar. Och fram till 1939 hade arbetsgivare rätt att avskeda kvinnor på grund av förlovning, äktenskap, graviditet eller förlossning. I kampen för kvinnlig rösträtt och kvinnlig frigörelse var Elin Wägners böcker murbräckor som ihärdigt och skoningslöst under decennier hamrade på patriarkatets murar.

I Pennskaftet (1910) beskriver hon humoristiskt och ömsint hur idealism och lust driver liberala kvinnor att, i nästan religiös anda, arbeta för kvinnlig rösträtt. Men också hur motståndet gjorde sig hört från såväl överklassens som medelklassens och arbetarklassens kvinnor. Vad skulle hända med familjerna om kvinnan fick rösträtt? Hade man en bra man som förmyndare var det väl inga problem? Var det verkligen kvinnligt att behöva bekymra sig om politik? Och vad begrep arbetarrörelsens fattiga kvinnor?

Pennskaftet uppfattades som en av det årets främsta böcker. Genom rappt språk och humoristisk dialog lyckas Elin Wägner på ett lysande sätt beskriva den tidens många samhällsproblem. Men Elin Wägner vågade också beskriva rösträttsrörelsens inre liv, intriger, kompromisser och tvekanden. Hon faller aldrig för förenklingarnas frestelse när hon utmålar de män som dyker upp i handlingen, tvärtom, här finns ingen kollektiv skuldbeläggning utan varje man, liksom varje kvinna, beskrivs som individer.

Elin Wägner ogillade "maninnor", kvinnor som efterapade män i val av kläder och livsstil. Hon ville ge kvinnor frihet att vara de individer de är, inte kopior av de roller som män intagit.

Hon såg ingen konflikt i att värna moderskapet och att samtidigt plädera för kvinnans frigörelse. Hon menade att kvinnan hade lika stor rätt till arbete som till familj och barn eller vilka relationer hon så önskade. Valde hon att föda barn utanför äktenskapet så var det hennes sak och för detta skulle hon inte straffas. Och fick hon möjlighet att förälska sig i medelåldern - "råka ut för en vårflod i augusti" - så hade hon sin fulla rätt utan att bli klandrad och fördömd. Provocerande? Javisst!

Om en kvinna lever som en man så blir hon omyndigförklarad - det är temat i Natten till söndag (1926) som kom ut 6 år efter den allmänna rösträttens införande... Även då riskerade kvinnor att bli omyndigförklarad om de använde sina pengar på ett sätt som män ansåg "oförnuftigt" - än värre om de också valde att leva utanför äktenskapet. "Jag levde inne i en för mig osynlig byggnad, konstrikt sammanfogad av lagar och förordningar, som männen plitat hop under århundraden, och där de bodde med oss." Så beskriver hon träffsäkert samhället i romanen.

Elin Wägners syn på jämställdhet brukar jämföras med den syn Ellen Key hade. Key menade att mannen stod för hjärnan och kvinnan för hjärtat i det system som upprätthåller samhället. Skillnaden mellan man och kvinna var strikt biologiskt betingad. Samhället skulle, enligt Ellen Key, bli bättre den dag kvinnan fick möjlighet att föra ut sina moderegenskaper i det offentliga livet.

Ellen Keys uppfattning var att de biologiska skillnaderna mellan män och kvinnor bar med sig intellektuella, emotionella och psykologiska olikheter som på ett ödesbestämt sätt gett dem olika samhällsuppgifter. Elin Wägner, som förde brevväxling med Ellen Key och på många sätt beundrade henne, delade inte denna syn på feminism, på kvinnligt och manligt. Elin Wägner menade tvärtom att begreppet kvinna inte alls bara var biologiskt bestämt utan även kulturellt konstruerat och direkt beroende av samhällets maktrelationer.

Elin Wägner var inspirerad av den sydafrikanska författaren Olive Schreiner som gett ut boken Kvinnan och arbetet 1911. Schreiner menade bland annat att kvinnor "känner människobarnets historia" till skillnad från mannen. Kvinnor vet vad det kostar att bära på ett barn, att föda ett barn, att mätta ett barn - och därmed kommer kvinnan att, så fort hon får rösträtt, avskaffa krig och våld som metod att lösa konflikter.

Just detta - att kvinnor som vet vad det kostar att föra fram liv - var något som också fick Elin Wägner att fast och fullt tro på att kvinnors rösträtt verkligen skulle leda till nedrustning och pacifism. Efter det att åren gick blev hon djupt besviken på att kvinnor inte använde sin rösträtt för att driva fram en annan ordning, en fredens och nedrustningens ordning.

Elin Wägner var djupt kritisk till uppdelning av män och kvinnor. I samband med att Socialdemokraterna och Högern (som då hette Allmänna valmansförbundet) bildat kvinnoförbund, där kvinnor skulle få leka för sig själva medan männen tog besluten, skrev hon en essä i Tidevarv (1923) där hon motsatte sig "ghettoiseringen". Hon kritiserade att kvinnor hänvisades till att skriva tidningsartiklar som riktade sig till kvinnor, att böcker skrivna av kvinnor riktades till kvinnor... Liksom hon kritiserade att "svarta magistrar" i USA blev hänvisade till att läsa med svarta barn, att svarta tandläkare i Frankrike blev hänvisade till att laga svartas tänder.

"Kön och ras kan inte vara skäl för gränsdragning", skrev hon. Detta är bara en form av maktutövning som "den vite mannen, härskaren som lagt jorden under sig" använder för att bibehålla förtryck, makt och egen vinning. Hon skrev: "Det var en tid, då det blåstes i horn för den första kvinnliga läkaren, juristen och journalisten. Trumpeten skulle kanske ha blivit mindre livligt begagnad, om man då kunnat förutse, att deras efterföljare skulle hänvisas att öva sin verksamhet blott och bart i sin egen avskilda värld."

Även i denna fråga var Elin Wägner föregångare till det som skulle bli grön ideologi - sålunda har miljöpartiet avvisat tanken på ett kvinnoförbund med liknande argument.

Del 3.

"Det finns en rad vägande skäl, som talar för krig. Till exempel: det är lättare att slåss än att tänka..."

När Svenska Rädda Barnen bildas 1919 är Elin Wägner en av stiftarna. Några år tidigare hade hon varit en av dem som bildat Frisinnade kvinnor och femton år senare var hon med och bildar Woman´s Organisation for World Order, en organisation som samlade en intellektuell kvinnlig elit för att diskutera kvinnors villkor, nedrustning och miljö.

Elin Wägner förskansade sig inte i författarens roll utan deltog aktivt i den offentliga debatten såväl genom artiklar som genom offentliga framträdande. Hon var en analytiker med stort intresse för allt från historia och politik till naturvetenskap och praktisk ekologisk odling.

Med skärpa genomskådade hon diktaturer, oavsett om de var röda eller bruna, och hon skapade sig en bild av den orättfärdiga världsordningen genom resor och studier. Hon beskrev hur det ekonomiska systemets drivkrafter driver fram också det sämsta hos företag och människor, hur de stora bolagen byggde in tekniska lösningar så att livslängden för t.ex. glödlampor blev kortare än nödvändigt, hur detta skapade vinster och jobb - men var förödande för vår gemensamma jord och utgjorde ett avskyvärt slöseri med jordens naturresurser. Hon varnade tidigt för frestelsen av att ständigt jaga mer energi istället för att använda den effektivare.

Elin Wägner såg in i framtiden och var långt före sin tid. Hon vävde samman sina kunskaper och sina visioner till en värderingsgrund som på nästan alla områden var föregångare till den gröna ideologi som växte fram 50 år senare.

I tidigare avsnitt har jag försökt redovisa Elin Wägners engagemang och värderingar när det gällt miljö och feminism. Hon var, vad vi idag skulle kalla, ekofeminism. Under hennes livstid drabbades världen av två världskrig, kolonialmakters förtryck och "den vite mannens härskarmentalitet".

Det var också rustningsvansinnet som alltmer kom att elda under hennes vrede och engagemang.

Redan 1923 hade hon studerat Mahatma Gandhi och tog som sin uppgift att i både artiklar och föredrag upplysa om hans syn på icke-våld och en fredlig revolution i Indien. Hon såg med avsky på det militära vanvettet och de våldsstrukturer som vita män byggt upp. Hon tog kamp mot utbyggnad av ett svenskt flygvapen och eldade under sin antimilitära argumentation med att också kvinnor skulle vägra delta i normaliseringen av krig och nya försvarsmiljoner. Detta skulle ske genom att man helt enkelt vägrade använda gasmasker, vägra krypa ner i källare och på andra sätt reducera tillvaron till ett icke-liv. Hon skrev 1934 i tidskriften Tidevarv, som hon under många år var redaktör för:

"Vi samlar gärna ihop gasmasker åt överståthållare och landshövdingar, försvarsministern, försvarskommissionen och så vidare. Vi är ganska många redan som tackar nej för egen del. Livet är icke något gott och nödvändigt under alla förhållanden. Ska vi gå vidare på den här vägen, så må den vita världen och dess civilisation, eller rättare sagt den karikatyr som återstår därav, gå under och lämna rum för något nytt. Inga andra raser, ingen hämnande änglaskara ur skyn, bereder dess undergång, endast den själv."

Kvinnorna uppmanas således att göra ett vapenlöst uppror. Hennes provocerande retorik nådde fram och fler än 20.000 kvinnor skrev under ett uppropet för Kvinnors Vapenlösa Uppror!

Elin Wägner var konsekvent. Hon menade att några måste gå före, utgöra goda exempel på en hållbar utveckling så väl när det gäller varsamhet mot naturen som militär avrustning.

När enskilda människor vägrar bära vapen så kan det vara en riskabel handling för just dem, men ändå måste man bejaka denna vägran eftersom den smittar, pläderar hon. "På samma sätt kan turen komma till ett folk", skriver hon 1929 i antologin Krig eller kultur, "att gå före andra folk, trots att det är riskabelt och med risk att det inte medför någon omedelbar verkan". När ett land kommer dithän att det går före och nedrustar "skall denna handling ha samma stärkande och befruktande kraft som en hjältehandling har på individen."

Det finns vrede i Elin Wägners fredsengagemang och hon hymlar inte om sin syn på militärer och försvarspolitiker: "Det finns en rad vägande skäl, som talar för krig. Till exempel: det är lättare att slåss än att tänka... Det är lättare att vara mycket tapper och spänna sina krafter till det yttersta under en kort tid än att vara vaksam, behärskad, tålig. Det är lättare att vara hjälte på gammalt vis, som besegrar sin fiende, än att vara en modern hjälte, som inte ger sig förr än han funnit vägen till samförstånd med honom."

I Väckarklocka (1941) samlade Elin Wägner sina tankar och beskrev sina erfarenheter och kunskaper. Hon formulerade det som idag skulle kunna kallas pacifistisk ekofeminism. När boken kom ut blev reaktionerna svala. Få förstod, och de som förstod förstod att Väckarklocka innehöll en civilisationskritik som man för sin egen karriärs skull borde tiga med...

Djupt besviken drog Elin Wägner sig tillbaka. Hon ville ju verkligen väcka människor till insikt, till förståelse, till helhetssyn.

I Väckarklocka finner man, bland visioner och glödande engagemang, bittra stråk. Besvikelsen gällde inte minst hur kvinnor underlåtit att använda sin rösträtt för att skapa en annan ordning än upprustningens. Hon formulerar, med en tung suck, en liknelse som ändå visar att hon förstod svårigheterna att bryta sig ur det invanda:

"En fågel värjer sin egen bur. Det är det enda den kan göra om den tillhör en gammal burfågelsläkt och inte vet av någon annan uppehållsort. Den öppna dörren är då inte utgång till friheten utan ingång för katten. Fågeln har rätt i att det betyder katastrof om katten kommer in i buren, men om den fria fågelns möjligheter att klara sig utanför buren vet den ingenting."

Elin Wägner var inte imponerad av effekterna av fredsarbetet. "Den som under tjugofem års fredsarbete varit med om återtåg, fördröjt av små segrar som man gärna övervärderat, har intensivt upplevt sin generations vanmäktiga försök att undvika det öde som nu är över den. Planer avsedda att göra kriget omöjligt har blivit omintetgjorda, innan de ens kommit till utförande, ja medan de ännu blott var tankar...".

Känns då detta igen i dagens Sverige? Javisst! Framgångar med neddragningar av regementen har ersatts med aktivt deltagande i uppbyggandet av EU:s militära styrkor, deltagande i kriget i Afghanistan och beslut om ny krigsflygplan - allt under beteckningen nedrustning. Men den svenska kultureliten är tyst, få vågar utmana det normaliserade tillstånd som politiker av alla de färger enats om i en anda av samförstånd.

Elin Wägner varnar redan för ett halvt sekel för storskalighetens och centralismens faror, inte minst då det gäller kontrollen över militären. Hon skriver att system inte får byggas som om det goda alltid kommer att råda, systemen kan komma att användas också av de som vill annat än gott, annat än demokrati, annat än mänsklig värdighet.

Hon känner varmt för Peter Kropotkin - en av den fredliga anarkismens fäder - och suckar djupt över att "människorna blir så vana att lyda och så förfärade inför utsikten att komma utanför det allomfattande organisationsnätet...".

Väckarklocka bemöttes med en blandning av tystnad och oförstående av samtiden. Hon blev djupt besviken över detta och steg tillbaka från den offentliga debatten. Men arbetet stannade inte upp. Hon fördjupade sig i kunskaper om ekologiskt jordbruk och arbetade intensivt, om än tillbakadraget, med den biografi över Selma Lagerlöf som skulle föra henne in i Svenska Akademien 1944.

När hon tre år senare skrivit färdig sin sista roman Vinden vände bladen hade cancern drabbat henne. Hon opererades i november och avled tretton månader senare, den 7 januari 1949. Men innan dess hade hon under sina sista dagar fått uppleva hur hon med sin sista roman återerövrat en stor läsekrets - boken såldes mycket snabbt i närmare 20 000 exemplar och fick lysande omdömen. Och det med rätta!

Vinden vände bladen är en storartad roman, en dikt till livets mångfald, som någon uttryckt det. Kanske kan man bäst beskriva boken som en idéroman, ett spel mellan färgstarka människor där historia, samhällsanalys och ideologiska konflikter bär fram den både spännande och intrikata berättelsen.

Jag hävdar bestämt att det är en av de absolut bästa romaner som skrivits, överlägsen det mesta som skrivits av Strindberg och Lagerlöf och i klass med de stora ryska författarna - men ack så bortglömd av en samhälls- och kulturelit som varit ointresserad av utmanande kvinnliga författare som inte kunnat placeras i vare sig arbetarrörelsens eller den mer oförargliga liberalismens fållor.

I avslutningen av boken känns det som om också Elin tar farväl, djupt övertygad om att livets väv kommer att spinnas vidare och att döden är en förutsättning för liv: Vinden vänder verkligen bladen... Elins bön är ömsint och uppfordrande: Fred med Jorden!

Hennes hem sedan 1918 finns kvar, det heter Lilla Björka och ligger i Bergs socken i Småland. När jag övernattat i hennes hus har jag känt en tacksamhet som gränsar till kärlek.

Elin ligger begravd på Norra kyrkogården i Lund och är, om man får tro hennes prognoser, fullkomligt lycklig.

Mer om Elin Wägner, hennes böcker, idéer och livshistoria skriver jag här.

# data[].attributes.attachment_link.description
När jag i slutet av 70-talet ramlade över en bok som heter Väckarklocka, skriven av Elin Wägner nästan fyrtio år tidigare, förändrades nämligen min världsbild helt. Bokens formuleringar knackade, nej bultade, på både hjärna och hjärta för att komma in. De släpptes inte in frivilligt. Inte alls. De bröt sig in!

# data[].attributes.attachment_link.description
1908 gick Elin Wägner med i Landsföreningen för kvinnlig rösträtt. Före det hade hon intervjuat Ellen Key och Signe Bergman i sitt arbete som journalist. Ellen Key och Signe Bergman var två av rösträttsrörelsens ledare. De debatterade feminism, jämställdhet och kvinnors rättigheter. Elin Wägner lärde sig mycket av dem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Journalisten, författaren, filosofen och samhällsdebattören Elin Wägner föddes i Lund den 16 maj 1882. Genom sin mors släkt hade hon rötterna i Småland i trakterna omkring Tolg och Berg, 3 mil norr om Växjö.

Hon började sin journalistiska karriär i Helsingborgsposten och arbetade där1903-04, flyttade till Stockholm och medarbetade i Vårt land 1904-0) och var redaktionssekreterare i Idun 1907-17. Skrev under ett antal år artiklar i Dagens Nyheter, bl.a. under signaturen Devinez. Medarbetade i Tidevarvet (1923-36).

# data[].attributes.attachment_link.description
Journalisten, författaren, filosofen och samhällsdebattören Elin Wägner föddes i Lund den 16 maj 1882. Genom sin mors släkt hade hon rötterna i Småland i trakterna omkring Tolg och Berg, 3 mil norr om Växjö. Hon började sin journalistiska karriär i Helsingborgsposten och arbetade där1903-04, flyttade till Stockholm och medarbetade i Vårt land 1904-0) och var redaktionssekreterare i Idun 1907-17.

# data[].attributes.headline
Artikel ur boken "Elin Wägner - Det första fotstegets moder" 2009

# data[].attributes.subject
Artikel ur boken "Elin Wägner - Det första fotstegets moder" 2009

# data[].attributes.attachment_link.title
När jag blev författare Elin Wägner.pdf

# data[].attributes.headline
Artikel ur boken "Elin Wägner - Det första fotstegets moder" 2009

# data[].attributes.subject
Artikel ur boken "Elin Wägner - Det första fotstegets moder" 2009