# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО  Українська література  10 клас  М  Вороний «Блакитна панна» та Олександр Олесь «Чари ночі»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Вороний. «Блакитна Панна», «Інфанта» . Українська література 10 клас

# data[].attributes.headline
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.subject
Готуємося до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
М. Вороний, Олександр Олесь. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
"Блакитна панна" Микола Вороний аудіо вірш слухати

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Бойко

# data[].attributes.attachment_link.title
Микола Вороний. Життя і творчість. "Блакитна панна"

# data[].attributes.headline
Микола Вороний

# data[].attributes.subject
Микола Вороний

# data[].attributes.attachment_link.title
Вороний Микола Кіндратович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мико́ла Кіндра́тович Ворони́й (, Катеринославщина - 7 червня 1938, Одеса) - український письменник, перекладач, поет, режисер, актор, громадсько-політичний діяч, театрознавець. Псевдоніми й криптоніми: Арлекін, Віщий Олег, Homo, Кіндратович, Микольчик, М.В., К-ич М, М-У-ко та інші.

# data[].attributes.headline
Перевір знання

# data[].attributes.subject
Перевір знання

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Україна для українців

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Можеш впізнати українського класика з першого погляду, за цитатою чи римою? Можеш знайти десять відмінностей між віршами Стуса і Симоненка? Перевіримо, як багато ти знаєш про наших класиків.

Тест на знання українських класиків

Вам сподобалася ця стаття? Поділіться з друзями!

Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть "Ctrl+Enter"

Львівський футуризм: який вигляд мав легендарний ЛАЗ "Україна-67"

10 книжок, які допоможуть краще зрозуміти феномен козаків

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест на знання українських класиків

# data[].attributes.attachment_link.description
Можеш впізнати українського класика з першого погляду, за цитатою чи римою? Можеш знайти десять відмінностей між віршами Стуса і Симоненка? Перевіримо, як багато ти знаєш про наших класиків. Тест на знання українських класиків Вам сподобалася ця стаття? Поділіться з друзями! Знайшли помилку?

# data[].attributes.headline
О. Маковей - Вірші

# data[].attributes.subject
О. Маковей - Вірші

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші Осипа Маковея | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Осип Маковей Полетів би я на Україну Могила в полі "Налетіла куля з поля..." Образок "Я рад би все забути..." Ніч Привіт Україні "І я умію пісню..." "Ти - як сон, ти - як весняна казочка..." "Коли помрем і заростем квітками..." Брати Колисанка Туга Сон Елегія "Заплатив я податок кривавий..."

# data[].attributes.body
творчість

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вірші про кохання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
листівки і вірші

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
молоді поети

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розмістити вірш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські поети

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
власна творчість

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
бібліотека поезії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євген юхниця

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
клуб поезії євген юхниця

# data[].attributes.attachment_link.title
Самійленко Володимир :: Творчість, Вірші, поезія. Клуб поезії

# data[].attributes.attachment_link.description
Вірші Поезія - клуб Поезії. Вірші. Вірші про кохання. Вірші всім.

# data[].attributes.headline
Лесь Мартович-Мужицька смерть

# data[].attributes.subject
Лесь Мартович-Мужицька смерть

# data[].attributes.attachment_link.title
Мужицька смерть (1898) | Збруч

# data[].attributes.attachment_link.description
У кождого є пліт, а в мене нема? А я-ж гірший ґазда від вас? Мо-ой, богачі!... Нема плота, лиш поплотина! А давно був пліт. Ще за небіжки жінки... Вона менї їсти варила, як я єго городив. Моя ґаздиня! Бувало - горожу пліт, або перед хатою щось роблю, може нї?!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Степан Васильченко. Приблуда

Оригинал этого текста расположен в "Сетевой библиотеке украинской литературы"
OCR: Евгений Васильев
Для украинских литер использованы обозначения:
?, ? - "э оборотное" большое и маленькое (коды AAh,BAh)
?, ? - "i с двумя точками" большое и маленькое (коды AFh,BFh)
I,i (укр) = I,i (лат)

Iз життя дитячого будинку

...Гу-гу! - трубить над ним вiтер, бляхою гримить... Гу-гу!.. А осiнь угорi темнi хмари над ним у отару зганя?, хмари дощем його сiчуть холодним, хмари дощем його поливають. А кругом його - смiтник, кругом бур'яни сухi свистять, кругом дереза.
I вiкна битi в йому, перебитi, i дах латаний, перелатаний, i сам вiн увесь такий закурений, обiдраний, сумний...
Гу-у! - вiтер над ним...
Та - шелесь! бур'янами, та - брязь! вiкнами, та - гур-гур! трухлими дверима. "Одчиняй!" - "А чого тобi, губатий?" - "Мчу iз поля мале покотиполе... одчиняй"!
Курява, темрява, дим...
В ?дальнi коло дверей - натовп: дiти, завiдуюча, якась чужа людина в окулярах - чоловiк. Змокрiла стiна полупана; коло стiни стоять двiйко дiвчаток, зубами од холоду бринять - голiсiнькi! Чоловiк i завiдуюча люто змагаються, махають руками, кидають одне одному у вiчi папiрець. Дiти слiдкують - уважнi, зацiкавленi.
- Нащо, кажу, ви з дiтей одежу поздiймали? Ви дiтей попростуджу?те.
- Це позичене. Ви мусите одягнути ?х.
- Я вам сказала, що я не маю де ?х дiти! В будинок я не вiзьму ?х.
- А я де ?х дiну? Де? - озвiрився чоловiк. - Третiй день вожуся з будинку в будинок... У мене сили вже нема?.
- В наросвiту ведiть! - завiдуюча.
- Ведiть уже самi - я водив!
- Слухайте сюди, ви можете що-небудь розумiти чи нi: будинок на тридцять душ - у мене ?х дев'яносто. У мене заразнi хворi. У мене по тро? сплять на одному лiжку; у мене нi бiлизни, нi чобiт... У мене хлiба - нi кришки!
- Про мене, хоч на вулицю ?х повикидайте!
- I виведу! От голiсiньких i випроваджу, та й побачимо, хто буде за це одповiдати!
Дiвчатка винувато i злякано переводили очi з одного на другого, почувши це?, одна - в плач, друга - в плач. Завiдуюча зирк на ?х - позгиналися, аж посинiли, - не втрималась - у сльози!
Чоловiк в окулярах, користуючи момент, папiрець - на стiл, продерся помiж дiтьми i, нашвидку витираючи на лицi пiт, югнув у дверi. Дiти, що слiдкували, - в регiт!
... Завiдуюча, схлипуючи, одяга? гостей у якесь шмаття й присяга?ться комусь: - Нi одного бiльше! Нi лялечки, хоч там що! Краще втечу.
Дiвчата смiються, ляскають у долонi i дражнять хлопцiв - спiвають:

На городi качата -
Роди, боже, дiвчата.
А хлопцiв не роди,
Бо то самi iроди...

За гомоном та стукотнявою - нiчого не чути; за курявою - нiчого не видно. В кутку коло груби - низка головок, як разок намиста. Аж мох на ?х повставав - холодно. Губи синi, обличчя нiби борошном потрушенi, а в борошно повтиканi свiжi вишнi - очi. Слухають казки, очима поблискують. Каже казку бiлоголовий хлопчик рокiв десяти. Тихо. Пирскнув од смiху, другий - i цiлий вибух реготу... Трохи згодом - другий, ще дужчий.
Пiдходять до гурту iншi.
- Що таке?
- Ось коли б ви почули, що оцей хлопець казав. Оглядають хлопця: марний, обiдраний, босi ноги всi в грязi.
- Та що ж це за хлопець?
- Ай справдi: у нас такого нема?. Слово, друге - на допит хлопця:
- Ти наш чи не наш?
- Нi, я чужий.
- А чого ж ти прийшов сюди?
- А я до вас гулять прийшов.
- Може, тут ? в тебе товариш або брат?
- Нi, нема? нiкого.
Пильно придивляються до його, оглядають лахмiття, виразки на ногах. З пiдозрiнням:
- А ти ж не "голодающий" часом? Хлопець швидко й злякано:
- Нi, нi! У мене ? папа й мама. Тут ми недалеко й живемо - на Глибокiй.
Не ймуть вiри.
- А чого ж це ти босий, коли в тебе ? папа й мама? Ви бiднi?
- Нi, чоботи ? в мене, тiльки мама заховала, щоб я з дому не сходив. То я босий утiк. I пальто в мене ?, i шапка гарна - все мама поховала.
- А як тебе звуть?
- Мишка.
Привiтнiше:
- Ну, то що ти, Мишко, казав тут, розкажи, i ми послуха?мо.
Мишко заспоко?вся, пiдтяг штани, очi засяяли, аж луна скрiзь заблищала:

Ой, Морозе-Морозенку,
Ти славний козаче...

З усiх куткiв так i гунули всi до гурту.
- I, де ти, Мишко, так навчився? Чистий актьор!
- Ану ще!
Мишко знову гребiнь iз кишенi, та як утне на йому губами: так i порива? до танку, i очi в усiх засяяли; прихитують та тiльки зирк-зирк один на одного - шукають, хто б почав.
- Ну й Мишко!
Мишко тягне книжку iз стола.
- Ти й читать умi?ш?
Мишко розгорнув книжку та як диякон у церквi:
- Братi?...
Та як почав, як почав...
Регочуть, аж хитаються.
- I де вiн там вичитав таке?
Хтось через плече зазирнув йому в книжку i знову - регiт.
- В його й книжка догори дригом.
- То ти не вмi?ш iще читати, Мишко?
- Цi?? зими папа найме менi губернатку, буде вчить мене. I фортеп'яно купить... Я буду музикант. Усi серйозно перезирнулись:
- Он як... - Далi й собi:
- А в нас, казала Параска Калiстратовна, оцей буде професор, а цей - iнженер, а оця i оцей - це будуть артисти.
Мало не всi в будинку, як визначала сама Параска Калiстратовна, були майбутнi великi люди. Всi, що на ?х вказували, заклавши руки за спину, спокiйно хитали головою, вважаючи, очевидячки, все, за ?х сказане, за всiм вiдому, непохитну iстину.
Потiм хвастались:
- Еге! У нас неабиякий будинок - ми й французьку-нiмецьку мову учимо!
Один витяг iз-пiд шафи обдертий пiдручник, вибив об колiно пилюгу з його, почав розгортати:
- Ось дивися, Мишко, оце - дер штуль, а це...
... Почали вибивати кописткою у битий чугун - дзвоник мусить бути. Всi зразу кинулись, усе покидали i, як на галич, з вереском, з криком ринули в столову:
- Обiдать!
Мишко стояв на порозi.
- Мишко, iди й ти до нас обiдать!
Мишко затурбувався:
- Нi, я не хочу! Це я так, подивитись.
- Чому? У нас сьогоднi на обiд дер зуп - без хлiба, без солi й без круп, а зате з кiстками.
Коло великого щербатого казана стояла пiдтикана чергова з битим черепком замiсть ложки. З казана випирали костомахи, нiби в той "der Suppe" вперли цiлий коров'ячий кiстяк. Пара йшла, як iз жлукта.
Кличуть:
- Iди, Мишко!
Мишко тихо:
- Я вже обiдав.
Хтось цiкавий:
- А що ж було у вас на обiд?
- Борщ iз м'ясом, i каша молошна, i чай з булкою в накладку i...
Мишко ковтнув слину й замовк.
...Обiдали. Здавалося, парив дощ: шумiло, плюскотiло, трiщали кiстки, торохтiли миски. Нiяких розмов: лусне десь по лобi ложка, хтось iз малих кусне сусiда за ухо - короткий виск, i знову до роботи.
Мишко стояв, схилившись на одвiрок, нахмурений. Все одхиля? убiк голову, нiби на той обiд i дивитись не хоче. Тiльки в горлi у його кавкало, мовби глитав великi камiнцi.
Надворi завечорiло. Засвистiв, заплакав у холоднiй грубi вiтер, загрюкала на будинку бляха. Заторохтiли крупи у битi вiкна. Зацокотiла малеча зубами...
- Грiться! - Почали стрибати в довго? лози, в кобили. Хлопцi спершу, далi й дiвчата.
Дво? з хлопцiв тягнули в кiмнату кiлька дощок iз сусiднього паркану. Тута ж, на пiдлозi, пиляють, рубають, кришать на трiски...
Незабаром у панському напiвзруйнованому камiнi запалали дрова. Збилися до камiна, як циганчата.
Цiлий день бiгав Мишко з хлопцями, як свiй; носив казаном воду од криницi, лагодив дверi, пiдмiтав, гомонiв, смiявся. Стемнiло - зажурився. Сто?ть самотнiй коло вiкна, смутно дивиться на темнi вiкна, мне свою брудну благеньку будьонiвку iз зiркою.
А вiтер: гу-гу-гу! за вiкнами, аж мурашки поза спиною...
За гомоном про його було забули, далi хтось побачив:
- Гляньте, Мишко i досi в нас!
- Мишко! Як же ти додому пiдеш? Чу?ш, що то надворi? Там десь, певне, твiй папа та мама скрiзь бiгають та шукають тебе.
Мишко низько схилив голову. Один - ближче до його, придивився: котяться двi сльозини в Мишка, як той горох, по лицю.
- Еге-ге! Та вiн, сукин син, чи не голодающий! Мишко затулився драним рукавом i гiрко заплакав:
- Я без-при-тульний...
Всi од камiна, обступили, дивляться:
- От тобi й папаша з мамашею!
- От тобi й каша з молоком, i чай у накладку з булкою.
Старшi суворо до його:
- Чому ти зразу не казав цього, нащо брехав? Мишко витер до сухого очi полою, насунув свою будьонiвку на голову, важко зiтхнув, мовчки пiшов до дверей. Стало жаль:
- Куди ж ти, Мишко, ми ж тебе не виганя?мо! Зажди...
- Що ж його робити?.. - Почали щось мiж собою шепотiти.
Хтось iз дiвчат голосно запротестував:
- Хто його зна?, що воно за хлопець, може, обiкраде вночi, як той босяк Володькiн, та й утече. Один спалахнув:
- Та яке ти ма?ш право так на його казати? Ти докажеш?
Галя спохватилась:
- Та я ж не на його, я так тiльки...
- "Так тiльки"... "босяк"... А ми хто такi? Хiба ж ми не такi, як i вiн?
- Та я ж не на його казала, чого ти причепився?
У того вже загорiвся якийсь жаль:
- "Босяк"... Та, може, вiн кращий за нас усiх у мiльйон разiв! Може, вiн артист-музикант буде! Розумi?ш ти, голова? Може, з його якась Моцарта вийде пролетарська? От що!.. Товаришi! На раду!
На раду. зiбралися старшi. В спальнi, в темному кутку. Малеча - на вартi. Радили на диво тихо, дiловито й коротко. Вирiшили - днiв з скiлька передержать Мишка потайки в будинку; далi, коли трохи покраща? стан, улучити нагiдний момент i всi?ю бурсою прохати Параску Калiстратовну прийнять хлопця до гурту. Сподiвалися, що буде як i ранiш бувало, - покричить, посердиться, а далi заплаче й прийме. Вони вже добре знають ??, реву.
- Ну, Мишко, тепер катай пiд лiжко, бо швидко, мабуть, вернеться наша плаксуха з мiста.
Недовго вагаючись, Мишко тiльки захурчав, куди показали. Далi вистромив голову, морга? весело, бадьоро:
- Товаришi, пошамать би чого-небудь трошки!
- Нема ж, Мишко, нiчогiсiнько, може, чого завiдуюча привезе на вечерю, тодi принесемо.
Мишко:
- Менi що-небудь, аби не нудило. От, скажемо, у казанi, я бачив, - двi кiстки лежать.
Дiвчата назбирали, принесли пелену кiсток, принесли якесь шмаття:
- Ось тобi, Мишко, барахло - замотайся гарненько в його, бо холодно буде. Коли чого буде треба - гукни. Сам не вилазь.
- Товаришi, коти з спальнi: зда?ться, шумить-гримить наша Параска!..
Висока, огрядна, в мужичих чоботях, голос, як труба, iде, як буря...
Зранку гасала по установах, змагалася, прохала, сварилась, аж схрипла. Приперла на плечах пудiв зо два борошна i трохи пшона. Прийшла, мота?ться сюди-туди, забула, що вже дома, не говорить - кричить: не дурно, видно, досталося те борошно.
- Семеновi промивали ногу? Валi мiряли температуру? Та чому смiття не винесено? Вiкно хто розбив? А книжка чого ото пiд столом? Староста! Староста!
Влетiла в спальню, свiтить каганцем:
- О, я так i знала: лiжка не засланi, кiмната не провiтрена, бруд, сморiд... Черговий!
Спинилась посерединi, дослуха?ться. Далi люто:
- Черговий! Черговий! Скiльки разiв я казала, щоб не пускали собак у помешкання! Хто черговий? Вбiга? черговий.
- Вижени менi зараз собаку, i щоб було це в останнiй раз.
- Якого собаку? Тут собак нема? у нас.
- Не базiкай - роби, що велю! "Тут собак нема?", - а ото ж хто кiстку пiд лiжком гризе? Черговий прикусив язика, почухав голову. Далi певнiше:
- Та то вам, мабуть, почулось.
"Собака" якась була розумна - замовкла.
Один по одному - на допомогу черговому збiгся гурт:
- То почулось! Почулося! То, може, так що...
- Та то, мабуть, пацюк! - догадався хтось. Всi в один голос:
- Так i ?! Пацюк! Учора Андрiй убив одного черевиком. Здорового-здорового!
Дивиться на дiтей, вiри не дiйма?: чогось поблискують тривожно очi.
- Хм...
Далi рiшуче:
- А на лиш каганця, посвiти менi.
Нагнулась - до одного лiжка, до другого. Далi поверта? суворе лице до дiтей:
- Сором! А оце що лежить пiд лiжком? Вiзьми щiтку, зараз менi вижени!
Змовкли. До чергового:
- Ну, кому я кажу?
Черговий не взяв щiтки, нагнувся до лiжка, смутно:
- Вилазь, Мишко, засипались...
З-пiд лiжка висувалась бiляста, нестрижена голова, червоне од напруги лице.
Параска Калiстратовна плеснула в долонi, одступила:
- Що це?! Це вже нового знайшли!
Зразу, як по командi, оточили ?? з усiх бокiв: резонери, жалiбницi, фiлософи:
- Параско Калiстратовно! Параско Калiст... Це не простий хлопець! Це найкращий за нас усiх! Роботящий, слухняний...
I далi з жаром:
- Це буде Моцарта! Моцарта!
Дивиться:
- Яка Моцарта?
- Артист, музика... Якби почули, як спiва?! Як гра?!.. Ми його як-небудь... долi...
Затулила ушi, кричить:
- I слухать не хочу! Мене пiд суд! Мене в чеку за це?! Ми тут кубло зарази розведемо! Мене живцем з'?дять за це!
Сiпають за поли, за руки:
- Та ви ж подивiться, який вiн марний, ось яке на йому шмаття! Гляньте!
Повертали хлопця на всi боки, демонстрували його лахмiття.
Заплющила очi, одвернула голову:
- Не чую нiчого й не бачу! - Проте пильне ?? око щось заглядiло.
Зразу:
- Ану, стiй! - Мовчки, поривчасто вхопила, розгорнула на хлопцевi шмаття, що його соромливо й старанно не давав вiн розгортати.
Пiд дрантям не було сорочки. Свiтились реберця. Схудле, марне тiло було порване, подряпане, скривавлене - живого не було на йому мiсця.
Крутнулась, як вихор, помчала в свою кiмнату, грюкнула дверима, аж по всiх вiкнах злiсно брязнули битi шибки...
Стало тихо...
Десь iздалека мерехтить, догораючи, камiн. Коло дверей завiдуючо? - гурт. Один щiльно припав щокою до дверей, зазира? в щiлинку. Всi дух зата?ли - ждуть. Швидко одвiв од дверей голову, очi блищать, радiсний. Стиха:
- Не журися, Мишко, - дiло, зда?ться, буде: реве! Всi нишком:
- Реве?
- Так реве, так реве, аж захлина?ться! Аж нiс ?й почервонiв! Витре носа хусточкою та й знову!
Невтримана радiсть, мов на крилах, пiдняла всiх, завертiла, тихо, без гуку. Вихором закружило лахмiття, довгi рукава, обiрванi лацкани, обмотки на ногах. Один водить рукою по руцi, як смичком по струнах, другий товче кулаком, як у бубон, у надуту щоку; той - у боки, той навприсядки. I тихо-тихо, як тiнi, тiльки хурка? вiтер та шугають, як у метелицi, золотi блистинки - очi.
Пострибають, знову занiмiють, слухають: чути за дверима ридання, виразне, безсумнiвне.
I знову - вихор радощiв - ще дужчий, ще буйнiший. Хтось подав тривожний знак, i всiх видуло з коридора, як сухе листя.
Вийшла умита, спокiйна. Голос твердий, як криця:
- Iди сюди, як тебе...
Мов розв'язався мiшок iз гамором: крик, зик, пискотня...
- Мишко, сюди! Мишко, кличуть!.. Спинила всiх, зiбрала кругом себе:
- Слухайте сюди - завтра ма? бути у нас ревiзiя: коли яка гава засиплеться, то дивiться... Показала добрий-таки, м'язистий кулак. Всi з жаром, з огнем:
- Нiколи в свiтi!
- Ось нехай тiльки бовтне хто!
- У-у!!
Замахали кулачками.
- Подивiться, дiвчата, ? там у нас у коморi хоч яке-небудь сухе шмаття?
Хлопцi показували дiвчатам носи, язики й басками спiвали:

На городi стовпчики, -
Роди, боже, хлопчики,
А дiвчат не роди,
Бо то - самi iроди...

Поскулювались, позамотувались, сплять. Усе - майбутнi зорi нового життя. З темряви у битi вiкна летять бiлi папiрцi - снiг.
Деренчать шибки, вiтер над сонними ходить, лахмiття торка?. Вскочить у трубу, прибере живого голосу, заводить, як по нотах:

Ой буде ж нас, не-не-не...
По го-ра-ах, по-о-о до-ли-нах...

Далi - дверима! Вiкнами! Желiзом на даху!
- Гу-гу-гу!..

[1925]

# data[].attributes.attachment_link.title
Степан Васильченко. Приблуда

# data[].attributes.attachment_link.description
Степан Васильченко. Приблуда Оригинал этого текста расположен в "Сетевой библиотеке украинской литературы" OCR: Евгений Васильев Для украинских литер использованы обозначения: ?, ? - "э оборотное" большое и маленькое (коды AAh,BAh) ?, ? - "i с двумя точками" большое и маленькое (коды AFh,BFh) I,i (укр) = I,i (лат) Iз життя дитячого будинку ...Гу-гу!

# data[].attributes.headline
хронологічна таблиця

# data[].attributes.body
хронологічна таблиця

# data[].attributes.headline
доля дружини 

# data[].attributes.body
доля дружини

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На стіні однієї з кімнат садиби-музею Марка Черемшини у Снятині висить великий портрет вродливої жінки. На нього, як і на іншу солідну річ - громіздкий старовинний рояль, що заповнює мало не половину вітальні, не можна не звернути увагу, переступаючи поріг з робочого кабінету письменника. На моє щире здивування: "Хто ця жінка, яка займає так багато місця в колишньому помешканні Марка Черемшини?" директор музею Руслана Киреєва, посміхнувшись, відповіла: "Це господиня Наталя Василівна, по чоловікові - Семанюк. Ви ж пам'ятаєте справжні ім'я та прізвище письменника?

Пані Наталя часто повторювала, що вона - туркеня. У нiй справді текла турецька кров по лінії матерi, яка походила з роду бей Мурзів. А батько був українцем. До речі, нащадок вихідця з Туреччини - Мирон Левицький - мешкає в Івано-Франківську і, мабуть, знає якісь маловідомі родинні історії". Тоді я ще не здогадувався, які цікаві епізоди з особистого життя Марка Черемшини, Наталі Василівни та її турецького родоводу відкриються при зустрічі з паном Мироном. Але спершу ненадовго повернемося до садиби-музею.

Шлях до закоханих сердець пролягав через "Боян"

Куплений уже жонатим адвокатом Іваном Семанюком у 1918 році будинок у центрі Снятина позбавлений будь-якої архітектурної грайливості - навіщо простій великій хаті атланти й каріатиди.

Але просторе приміщення свого часу добре виконувало функціональне призначення - адвокатської контори (для фахової діяльності), робочого місця письменника (для душі) та сімейного вогнища (для нетривалого щастя). Прожив тут Марко Черемшина з молодою дружиною менш як одне десятиліття, а помер у 1927-му в рідному селі Кобаки, що на Гуцульщині. Пішов на цвинтар провідати батькову могилу і не повернувся: не витримало хворе серце. Виповнилося йому тоді лише 53 роки.

Не будемо переповідати відомі зі спогадів та літературознавчих праць факти про життя і діяльність одного з представників добре знаної в Україні "Покутської трійці". Маємо змогу перегорнути особливу сторінку життя Марка Черемшини.

"У Снятин він приїхав у 1912 році з дипломом доктора права Віденського університету після кількарічної юридичної практики у прикарпатському містечку Делятин, - розповідає пані Руслана. - У нас тоді діяло товариство "Боян", яке об'єднувало місцеву національну інтелігенцію. Тут вивчали п'єси українських драматургів і намагалися ставити їх на сцені. І ось одного вечора, як пригадувала згодом Наталя Василівна, котра вчителювала в селі Микулинці, до "Бояна" завітав Марко Черемшина. Він взявся не тільки виконувати запропоновану роль, а й бути режисером. Між ними виникли взаємні симпатії. Коли вони одружилися, йому виповнилося майже сорок, а їй - трохи більше двадцяти".

Прожити удвох їм судилося недовго - смерть Марка Черемшини стала для Наталі Василівни жорстоким ударом долі. Після цього потрясіння вона, за словами директорки музею, продала будинок у Снятині й на отримані гроші організувала в гірській Ворохті пансіонат під назвою "Черемшина", увічнивши таким чином псевдонім чоловіка, під яким був відомий у літературному світі Іван Семанюк. Пані Наталя цікавилася народною медициною гуцулів, зналася на травах і вміло їх застосовувала при різних недугах. Вечорами вона збирала в себе неосвічених ворохтянських жінок і вчила їх грамоти.

Уже в радянські часи, наприкінці сорокових років, у Снятині відкрилася садиба-музей Марка Черемшини. На жаль, в окупаційний період зникло чимало особистих речей письменника. Все, що мала у своїй оселі, Наталя Василівна передала для оформлення експозицій. Найбільше "пощастило" службовому кабінету, де звичні місця зайняли робочий стіл, стільці, старовинна гасова лампа, письмове приладдя в гуцульському стилі та попільничка зі слонової кості - подарунок студентів з Інсбрука студентові з Галичини Івановi Семанюку. Збереглася частина його особистої бібліотеки: книги з юриспруденції, а також оригінальні твори класиків європейської літератури - Шіллера, Гете, Міцкевича та інших.

Цікава історія написання того знаменитого портрета пані Наталі, який привертає увагу у вітальні. Його авторство мої співрозмовники приписують різним виконавцям. Схоже на те (як було насправді, нехай з'ясовують фахівці), що починав малювати портрет Ярослав Лукавецький, а завершував Іван Кейван. Обоє, поза сумнівом, були визнаними майстрами: іменем першого нині названа обласна мистецька премія, а другий, переповідають, настільки вправно володів графікою, що за вечір, поки трапезував з колегами в корчмі, так досконало робив копії купюр, що власник-єврей не міг їх відрізнити від асигнацій цісарського банку.

З магометан - у греко-католицькі священики

"Нащадка вихідця з Туреччини" я знайшов у науково-методичному Центрі культури Прикарпаття, де він тривалий час працює провідним науковим співробітником. Пан Мирон виявився чоловіком не байдужим до власної генеалогії, на древі якої знайшов не тільки міцну турецьку гілку, але й спільний корінь із знаменитим родоводом Соломії Крушельницької, що підтвердили львівські дослідники її біографії.

"Про історію "прописки" на українській землі мого далекого прапрадіда-турка довідатися вдалося небагато, - розповідає пан Мирон. - Якби я був мудрішим та свого часу побільше розпитував маму, бабцю та інших старших родичів, то про це можна було б говорити довго і з документальною точністю. Принаймні за їхніми розповідями виходить, що прапрадід наприкінці ХVIII століття в складі турецької армії воював на території Австро-Угорщини і під Віднем потрапив у полон. Як він опинився на Прикарпатті, невідомо, але перебував тут уже як вільна людина, бо за нього дали великий викуп багаті турецькі родичі. Цікаво те, що матір'ю прапрадіда - цей факт підтверджується спогадами, якi передаються у нас із покоління в покоління, - була бранка з України, котра потрапила в гарем якогось високоповажного турка і народила хлопчика. Вона, напевне, розповідала йому про своє походження. Можливо, тому після звільнення з полону він і залишився назавжди в Україні, де познайомився з моєю прапрабабцею, котра виросла в сім'ї священика, прийняв християнство й одружився з нею. Ось, власне, і все, що я знаю про свого далекого предка. Зате дуже багато довідався про рідного діда, маминого тата, Мустафу Алі бей Мурзу".

Коли Мустафа вчився у Львівському університеті (цей і подальші факти наводжу за спогадами Мирона Левицького. - Авт.), однокурсники часто кепкували з його імені та прізвища. Аби хоч трохи "слов'янізуватися", він спершу "переписався" на Алі Мурку, а потім - на Степана Антимовича. Під цим прізвищем уже народилася і мама мого співрозмовника.

Охрещені чоловіки-нащадки колишнього турецькопідданого зазвичай поповнювали ряди греко-католицького духовенства. Степан Антимович не став винятком. Після висвячення наприкінці ХIХ століття він "був поставлений" на парафію в далекому гірському селі Красноїлля, але трагічно загинув ще в молодому віці. Отець Степан збирав кошти на спорудження нової плебанії (садиби сільського священика) і завжди носив гроші в торбинці на грудях. Про це стало відомо групі місцевих люмпенів, котрі підстерегли пароха і порубали барткою, після чого втекли з грошима. Перед тим, як віддати Богові душу, тяжко поранений ще встиг назвати імена зловмисників, однак убивці застерегли його дружину Ольгу, аби тримала язик за зубами, бо піде разом з дітьми в могилу за чоловіком.

Так дружина загиблого священика з п'ятьма дітьми (серед яких - і мама Мирона Левицького), опинилася у безпросвітній скрутi, без даху над головою - настоятелем красноїльського храму єпархія призначила нового душпастира. Осиротілих дітей взяли на виховання родичі. Такою тоді була галицька традиція.

Про Степана Антимовича ми згадали не лише тому, що він - найстарший з бей Мурзів, про якого збереглося найбільше відомостей. Отець Степан вінчав у Снятині Марка Черемшину з Наталею Василівною, котра також походила з турецького роду і доводилася двоюрідною сестрою мамі мого співрозмовника.

"Наталя Василівна або тета (тітка. - Авт.) Таля, як ми, молоді, її називали, була надзвичайно інтелігентною, чуйною і доброю людиною, - пригадує пан Мирон. - На початку 60-х, в останні роки її життя, я часто зупинявся в неї на квартирі. Жила вона в одній половині будинку, де було дві кімнати і кухня,а в другій - діяв музей. Мені тета віддавала в користування вітальну, де нині стоїть рояль. Коли я там жив, Наталя Василівна просила на ньому зіграти та обов'язково заспівати "Черемшину" - ту, де "Знов зозулі голос чути в лісі...".

З молодим Мироном Левицьким вона не говорила про взаємини з Марком Черемшиною, але з його мамою часто згадувала молодість, і тоді вони ніби самі ставали молодшими. Відомо, що письменник не дуже любив надовго відпускати молоду вродливу дружину між люди. Після одруження він не дозволяв їй вчителювати і займатися активною громадською роботою, інколи неадекватно реагував на очевидні розіграші, навіть з боку свого доброго приятеля Василя Стефаника, котрий на той час перебував "у статусі" вдівця. Мама розповідала Миронові про один із таких випадків. Вона, Наталя Василівна та Стефаник сиділи розмовляючи в помешканні, аж раптом знадвору через вікно показалася постать Марка Черемшини. Господиня, жартуючи, миттю сіла на коліна Стефаникові. Зайшовши до хати і побачивши таку "амурну" картину, Черемшина пополотнів від ревнощів і вже збирався, було, кинутися у бійку, але його зупинив дружній сміх.

На грунті ревнощів виникали й серйозніші непорозуміння. Справа дійшла до конфлікту, коли Наталя Василівна на знак протесту проти обмеження її участі у громадському жіночому русі поїхала в гори до священика Степана Антимовича. Але гостювала там не довго - Марко Черемшина написав їй листа, що дуже заслаб (у нього були хронічні хвороби нирок та серця). І вона негайно приїхала. Возила його по лічницях і санаторіях - у Львів, Ворохту, Трускавець. Підступні хвороби підточували здоров'я письменника, але на якийсь час його самопочуття поліпшилося, і подружжя повернулося додому.

Коли Марко Черемшина помер, пані Наталя залишилася сама (дітей у них не було) і дуже довго перебувала у гнітючому стані - носила чорний одяг навіть після того, як минув рік з дня смертi чоловіка. З депресії її вивела Ольга Кобилянська, котра бувала в них дома у Снятині ще за життя письменника. Вона порадила згорьованій вдові зняти траурне вбрання і робити щось корисне для українського жіноцтва. Тоді Наталя Василівна поїхала у Ворохту, де зайнялася лікувальною та просвітницькою роботою.

Тета Таля, за словами Мирона Левицького, зробила дуже багато добра не лише для своїх близьких і далеких родичів, але й земляків, які зверталися за допомогою. Її дуже шанував Олесь Гончар і, як впливова в Україні людина, на прохання Наталі Василівни допомагав нам вирішувати різні проблеми у кабінетах столичних чиновників.

Поховані обоє - Марко Черемшина та його дружина - на снятинському цвинтарі, де також знайшов останній прихисток красноїльський священик. На одному з кам'яних надгробків написано: "Тут спочиває о. Степан Антимович (Мустафа Алі бей Мурза)".

Марко Черемшина:доля дружини Reviewed by Василь Герей on 13:00:00 Rating: 5

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Черемшина:доля дружини

# data[].attributes.attachment_link.description
На стіні однієї з кімнат садиби-музею Марка Черемшини у Снятині висить великий портрет вродливої жінки. На нього, як і на іншу солідну річ - громіздкий старовинний рояль, що заповнює мало не половину вітальні, не можна не звернути увагу, переступаючи поріг з робочого кабінету письменника.

# data[].attributes.headline
Мужицька смерть-Історія Написання

# data[].attributes.subject
Мужицька смерть-Історія Написання

# data[].attributes.attachment_link.title
Мужицька смерть - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Мужицька смерть" - оповідання Леся Мартовича, створене в першій половині 1898 р. у Львові. Задумувалося як перша частина планованої автором трилогії про долю зубожілого селянства. Але наступні частини твору лишилися ненаписаними. У першодруці твір мав підзаголовок "Оповідання з покутського життя".

# data[].attributes.headline
Життєвий шлях Богдана Лепкого

# data[].attributes.subject
Життєвий шлях Богдана Лепкого

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Життєвий шлях Богдана Лепкого

Богдан Лепкий - не епізодичне ім'я в українській літературі, це постать першорядної ваги, непересічного таланту. Поет, прозаїк, перекладач, літературознавець, видавець - він у кожній з цих галузей вніс вагомий вклад в історію рідної культури. Творчість Б. Лепкого тривала майже півстоліття, на яке припали складні і драматичні події та суспільно-політичні процеси.

Творчість письменника протягом десятиліть займала одне з провідних місць у розвитку української літератури на західноукраїнських землях, багато в чому визначаючи її рівень поруч з творчістю Василя Стефаника, Ольги Кобилянської, Михайла Яцківа, Петра Карманського, Василя Пачовського, Осипа Турянського, Катрі Гриневичевої...

Батьківщина Богдана Лепкого - Поділля, край благословенний, багатий, овіяний легендами, піснями. Сам поет написав про нього в одному з ранніх своїх віршів - "Заспів":

Колисав мою колиску

Вітер рідного Поділля

І зливав на сонні вії

Степового запах зілля.

А уособлювало це Поділля мальовниче село Крегулець, розташоване між містечками Гусятином і Копичинцями. Тут народився він 9 листопада 1872 року в родині сільського священика Сильвестра Лепкого.

Батько Богдана був людиною освіченою і прогресивною, Він закінчив Львівський університет (класична філологія і теологія), виступав з літературними творами під псевдонімом Марко Мурава, брав участь у виданні часопису "Правда", підготовці підручників для школи. Маючи ґрунтовну філологічну освіту, він також писав по-польськи і по-німецьки, окремі вірші друкував у тогочасних журналах. Видавав Марко Мурава популярні книжечки, був головою "Селянської ради". Богдан був першою дитиною в родині Сильвестра і Домни Лепких, народився він у той час, коли Сильвестр тільки-но закінчив університет і прийняв сан священика. Молоде подружжя спочатку мешкало в гірському селі Ялинкуватому на сьогоднішній Івано-Франківщині, та незабаром тесть Сильвестра одержав парохію у м. Бережани, і молодий священик зайняв його місце у Крегульці.

Перші роки Богдана були безхмарними, та вже п'ятирічним хлопчиком пережив велике горе: раптом однієї ночі померли від дифтерії дві його молодші сестри і брат. Це дуже вплинуло на вразливу натуру Богдана, він і сам ледве вижив.

Перші уроки освіти і виховання у ширшому значенні цього слова майбутній письменник здобув у батьківському домі. Швидко - за одну зиму - навчився читати, писати й рахувати.

Домашній учитель Богдана, Дмитро Бахталовський, знайомив його не тільки з основами шкільної науки, а й з творами літератури, завдяки чому його учень уже в дитинстві знав напам'ять багато віршів Тараса Шевченка.

Коли Богдана Лепкого віддали шестилітнім хлопцем до бережанської так званої нормальної школи з польською мовою навчання (відразу до другого класу), батьки перебралися з "цивілізованого" Крегульця до глухого Поручина, де, як жартома казали тоді, був кінець світу: далі дороги не було. Переселилися, щоб бути ближче до батьків по матері і сина.

Як напише пізніше біограф Б. Лепкого, тут все дихало давниною: "Поручинські ґазди" ходили в чоботях на підковах, котрі їм робив місцевий коваль, носили "куртини" з домашнього сукна, брилися бритвами, зробленими із старої скошеної коси, жінки вбиралися в "димки".

Між Бережанами та Поручином проходило життя Богдана-гімназиста, місто й село формували його характер і світогляд. Від селян він чув багато легенд та переказів про давні часи. А коло села Біше, що прилягало до Поручина, збереглися сліди давніх валів, кераміки, наконечники стріл, фундаменти споруд.

Після "нормальної" шкоди Б. Лепкий вступив у гімназію в Бережанах. Гімназія була польською, з класичним"ухилом. Про цей навчальний заклад того часу існують різні, часом взаємно протилежні свідчення. Бережани були провінційним містечком, без залізничного сполучення з великими містами, отже, відірваним від центрів культурного життя. Не дивно, що інспектор зі Львова приїздив сюди для перевірки раз у кілька років.

Але Б. Лепкий навіть відірваність від більших міст трактує у позитивному плані: "Бережанська гімназія ставала при-ютом талановитих хлопців, котрі стягались до неї з інших міст, де віяло іншим, більш урядовим духом і де їм важко було покінчити науку".

Богдану Лепкому і гімназія, і Бережани як осередок культурного життя дали немало. В гімназії були український та польський хори (українським диригував відомий композитор Денис Січинський). Щороку влаштовувалися міцкевичівський, а згодом і шевченківський концерти. Час від часу приїздив сюди мандрівний театр "Руської бесіди".

Богдан мав, змогу .познайомитися ч Владиславом Плошевським, Іваном Біберовичем, Степаном Яновичем (батьком Леся Курбаса), Марійкою Романовичівною. Він відвідував вистави по стайнях та будах, де змушені були грати артисти, ставлячи популярні тоді "Настасю Чагрівну" В. Ільницького, "Розбійників" Ф. Шіллера, "Наталку Полтавку".

Українська мова та література в гімназії спершу не викладалися зовсім, потім вчили їх принагідне принагідні ж учителі, а не фахівці, і лише коли Б. Лепкий був у п'ятому класі, М. Бачинський поставив викладання цього предмета на фаховий рівень. За свідченням сучасників, конфліктів між учнями на національній, основі не було, на концерти й театральні вистави ходила і українська, і польська молодь.

Серед друзів Богдана Лепкого гімназійних років треба в першу чергу назвати Сильвестра Яричевського, пізніше - українського поета, прозаїка І драматурга.

Початок літературної творчості обох письменників відноситься до часу їх навчання у Бережанській гімназії, до того ж пов'язаний він з одним випадком. Б. Лепкий та С. Яричевський написали письмову роботу з української мови про зимовий день на селі: Лепкий - прозою, а Яричевський - віршами. Вчитель похвалив їх, і це заохотило юнаків до літературної творчості. Власне, то був перший вихід на публіку, бо і Богдан, і Сильвестр писали вже й до того.

Щодо Лепкого, то він почав писати дуже рано. Ще в другому класі гімназії під впливом бабусиних оповідей написав поему про русалок, але сховав її під стріху, де вона пропала.

Згодом писав принагідно, на клаптиках паперу, на полях книжок та зошитів, серйозно ж готувався стати художником, з цією метою брав уроки в художника Юліана Панкевича. Б. Лепкий вступив у Відні до Академії мистецтв, але навчання у ньому морального задоволення не принесло, він відчув, що розминувся зі своїм справжнім покликанням. Нудно було змальовувати гіпсові статуї, щоразу натикаючись на зауваження викладача. Але стався випадок, який визначив майбутню долю Лепкого, допоміг йому знайти себе.

Якось у поїзді йому довелося їхати в одному купе з Кирилом Студинським, який навчався тоді на філософському факультеті Віденського університету. Це знайомство не тільки зблизило двох у майбутньому видатних діячів української культури, а й спрямувало його творчі інтереси в новому напрямку. Лепкий став відвідувати лекції у Віденському університеті., в тому числі й відомого славіста В. Ягича. Він став учасником студентського товариства "Січ", брав участь у дискусіях на літературні та суспільно-політичні теми, близько зійшовся з майбутнім відомим фольклористом Філаретом Колессою, Михайлом Новицьким та іншими студентами-українцями.

Б. Лепкий переходить до Львівського університету, де рівень викладання був не такий високий, як у Відні. Українську мову і літературу викладав Омелян Огоновський, який головну увагу приділяв граматиці, а в лекціях з літератури. Його лекції, виходив не з самостійної вартості того чи іншого твору, а намагався цей твір "вперти в одну або другу з тих схоластичних шухлядок, по яких колись порядковано твори поетичні в шкільних читанках". А серед молоді тієї близькими друзями Лепкого були О. Макдвей, І. Копач, О. Макарушка. Приятелював Богдан з молодим математиком Климом Глібовицьким, техніком Юрком Тобілевичем, поетом Миколою Вороним, який перебував тоді у Львові, познайомився зі славетними співаками Соломією Крушельницькою та Олександром Мишугою, композитором Остапом Нижанківським та багатьма іншими діячами літератури і мистецтва.

На ті роки припадає активна літературна творчість Б. Лепкого: він пише поезії, оповідання, перекладає, виступає з доповідями на засіданнях студентського товариства "Ватра". З 1895 року його твори починають усе частіше з'являтися на сторінках "Діла", "Буковини", та інших періодичних видань.

Але в тому ж 1895 р. поет захворів від перенапруження, і лікарі порадили йому відпочити.

Поїхав до батьків. Вони жили у селі Жуків, куди перебралися з Поручина в 1891 р., коли Богдан закінчив гімназію. Село це було недалеко від Бережан, всього шість кілометрів. Це був уже не патріархальний закуток, а як на той час передове село, до якого доходили культурні віяння: сюди приїздив театр, виступали сільські хори. Частим гостем у родині Лепких був письменник Андрій Чайківський.

У Жуків Богдан приїздив щороку на "вакації", тут він задумав і написав цілу низку віршів (цикл "Село") та оповідань ("Мати", "Кара", "Небіжчик"). У Жукові молодий поет познайомився з Іваном Франком. Ця зустріч залишила глибокий слід у душі поета, і він не раз повертався до неї у своїх спогадах.

Після закінчення Львівського університету (1895 р.) - знову Бережани, гімназія, де Богдан Лепкий стає вчителем української та німецької мови і літератури. Він швидко здобуває авторитет серед колег (немало з них ще недавно були його вчителями), повагу серед гімназистів блискучими лекціями, врівноваженістю, прагненням внести свіжий струмінь у викладання, познайомити слухачів з новинками літератури. Знайоме культурно-мистецьке середовище, близькість до батьківської оселі - все це створювало сприятливий клімат для творчості. Ціла низка віршів, оповідань ("Стріча", "Для брата", "В світ за очі", "Дивак"), перекладів, літературно-критичних студій (дослідження про творчість М. Конопницької) - результат кількарічного бережанського періоду. Спробував письменник своїх сил і в жанрі драматургії, написавши п'єсу "За хлібом", яку поставив театр "Руської бесіди".

Рамки провінційного містечка Бережани, віддаленого і відірваного від центрів культурного життя Галичини, були завузькими для Б.

# data[].attributes.attachment_link.title
Реферат на тему "Життєвий шлях Богдана Лепкого"

# data[].attributes.attachment_link.description
Життєвий шлях Богдана Лепкого Богдан Лепкий - не епізодичне ім'я в українській літературі, це постать першорядної ваги, непересічного таланту. Поет, прозаїк, перекладач, літературознавець, видавець - він у кожній з цих галузей вніс вагомий вклад в історію рідної культури. Творчість Б. Лепкого тривала майже півстоліття, на яке припали складні і драматичні події та суспільно-політичні процеси.

# data[].attributes.headline
Лесь Мартович -Грішниця

# data[].attributes.subject
Лесь Мартович -Грішниця

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
- Я вже не перебуду цієї осені. Як спаде осіння мряка, то задушить мене. Правду мені вповіла баба Палагна. "Що як, - каже, - половина тебе всередині обірвалася, то шкода вже й надію мати. Ось-ось, - каже, - та й по тобі". Вірну мені правду сказала.

Я вмру восени, в саму хляпавку. Головонько бідна! Як ви мене ховатимете в таку розкаль?! Та то ніяк босої ноги витянути з болота, не то ще двигати деревище з грішним тілом.

Та й не знатиме жодне, коли я вмру; я то добре чую. Задушить мене вночі. Як лише студінь настане, як мряка розсядеться, то я лиш очі вивалю. Без свічки вмру, лише хрест на себе покладу. Най біг прийме й так! Не заслужила я на ліпше. Видко, що мені Господь милосердний і на цім світі покуту завдав. Ой! Та-бо й грішниця я, грішниця!

- А ти, Аничко, не завдавайся в журу. Палагна ж казала, що як будеш журитися, то й не вийдеш. Ти маєш бути весела, то й полегшення матимеш.

- Не вговкуй мене, Андрійку, най викажу. Я тобі ніколи всього не розповідала, а тепер мушу. Мушу виговоритися, бо як ізмовчу, то здається мені, що обірветься мене й друга половина, то я й ночі не перетриваю. А ще й панотець сьогодні при сповіді роз'яснили мені, як я тяжко нагрішила, то я сама себе боюся. Мушу приповістися та й просити в тебе прощі.

- Що будеш приповідатися та мучити себе, коли я все знаю.

- Ні! Ти нічого, Андрійку, не знаєш. Ти не знаєш, що я злодійка. Я вкрала в Варвари півміток. Вона несла його попри наші ворота та й загубила. А я вхопила та й сховала до скрині. Панотець казав, що це злодійство.

- Що панотець знає? Най би була не губила! А ти в мене найпорядніша ґаздиня в селі.

- Але як умру, Андрійку, то півміток треба вернути, бо казав панотець, що я через то й на тім світі не буду мати спокою.

- Ти мені не говори про смерть, Аничко. Я не хочу це й слухати. Бо що я варт без тебе? Із-за твоєї голови та я став порядним господарем. А тепер, ади, тебе не стало, а я не можу собі ради дати. Вийду надвір та й кручуся й кручуся, а робота мене не береться, бо не знаю, до якої роботи ставати. Та й виджу, що наша праця марнується. Не раз заломлю руки та й думаю: "З ким я оженюся, як Аничка вмре?" Нема, бігме, нема в цілім селі ані одної так ґаздині, як ти. Бо ти, бувало, вийдеш надвір, візьмешся до чого - робота тобі в руках горить. Зарядиш, заставиш мене до роботи, та й я також роблю. А як що зле, то ти мене насвариш або й начупруєш, та й добре: і хосен є з роботи, й признака. То я собі тоді гадкую в своїм сумлінні: "Нехай чупрує, бо має за що, святилися б її ручки". За отаке я тебе дуже навидів та й тепер навиджу.

- Не говори так, Андрійку, не ріж мого серця, бо я не варта, аби ти мене навидів. Я не варта й доброго слова від тебе почути. Бо я - душогубка. Це я загнала Йваниху в гріб. Правда, Іван її догаманував, але я була всьому причина. Небіжка знала добре, що він ходить до мене: журилася, журилася та по кутах плакала. Стала йому відтак дорікати, а він - до бійки. І зчинилася в них з того часу гризота. З того небіжка й пішла з цього світу.

- А чого ж небіжка була така дурна, що гризлася? Ти, Аничко, бігме, з гарячки таке говориш! Якби ти була здорова, то це б тобі й на гадку не приходило: ти би розуміла, що нічим тут журитися, ні про що й думати. А так ти в гарячці, що собі отаке ні се ні те береш до серця та й непокоїшся. Утихомирся, Аничко.

- Не втихомирюй мене, Андрійку, бо ти ще мало що знаєш, то ще не все. Бо я... Та ти мені радше вперед у очі наплюй (бо так мені належиться), а потім слухай, я тебе ніколи не любила та й тепер не люблю.

- Ти, бігме, Аничко, в гарячці. Що це ти таке говориш? Опам'ятайся. Таже ти на мене працювала, таже ти мене господарем зробила, таже ти для мене білля вижмакала, таже ти мені щосуботи голову змила, ти мені смачно їсти зварила. Що тобі таке?

- Бо ти, Андрійку, ще не вирозумів, куди я говорю. Я любила Йвана. Я вдивлювалася в нього, як у образ. Без нього мені ніщо не було миле. Я рвалася до робота, аби заголомшити в собі той біль, що мені під серце підступав та й доти пив мене, пив, аж доки я Йвана не вздріла. Та й він мене так само любив та й отак світом нудив без мене. А ти цього не знаєш.

- Чому ж би я не знав? Що це тобі таке, Аничко? Може, я намочу платинку та прикладу тобі до голови, бо тебе має гарячка дуже мучити. Не знав! А хіба ж я сліпий? Я видів, що в мене жінка дуже красна; є з ким у неділю межи люди показатися. Не одного аж колька сперла, що його жінка та не така.

- Чекай, Андрійку, мені аж лячно, що ти мене не розумієш, бо не хочеш вірити, що я така. Я тебе виряджала з дому, а тоді приходив до мене Йван. Ми собі сідали за хатою на приспі та й я клонила йому голову на плече. А він мене обіймав одною рукою, а другою гладив по лиці. "Чому ти не моя жінка?" - говорив мені заєдно, а я слухала й не могла наслухатися. А тепер роби зо мною, що хочеш, бо вже знаєш.

- Знав я це й давно, та міркував собі: "А видиш, багачу, таки ти мені, бідному, завидуєш. Та й маєток твій пса варт, коли в тебе нема ґаздині. Який ти межи людьми сиромудрий, а який ти маленький коло моєї Анички. А я собі невидний, а рівно Аничка моя, та й її голова веде моїм господарством".

- Ти-бо таки, Андрійку, наважився мене мучити. А ти ж не знаєш, до чого та люба доводить? Я та Йван, та ми обоє, малися до себе. Уліті я заставляла тебе спати в хаті, а сама йшла до стодоли й дожидала Йвана. Тепер уже знаєш, яка я, та й що я була для тебе, та й чому так караюся?

- Що тобі таке, Аничко? Ти мене за дитину маєш?

Ставало й мені того добра; коби так що інше. Ти жінка годна: у тобі кров грала. А мені що за кривда, як ти вистелила в хаті на постелі м'ягонько, що я спав, як по купелі? Та соромся щось таке нагадувати. До чого воно? Але ти отак у гарячці лежиш та й собі щось таке розгадуєш, а воно тебе зовсім обмарило. А ти як подужаєш, то насмієшся сама над собою. А ще й панотець намість тобі вибити тото пусте з голови, то він іще, не знати якого лиха, гірше тебе збаламутив. Йому здається, що кождому, так, як йому, нічого більше нема в голові, лиш тото.

- Може бути, Андрійку, що це я з гарячки таке говорю, та ще тому, що мене панотець так налякали. А все-таки... або я знаю... Ні! Я - ніхтолиця. Візьми камінь та трісни мене по чолі, нехай лиш отут ногами зіб'ю! Ой, ой! Троє малих діточок: два хлопчики і одна дівчинка, а я, бігме, не знаю, хто їм батько: чи ти, чи Йван. Головонько нещаслива, світку мій гіренький! Що я діточкам уповім, як вони попідростають?! Як я їм у очі подивлюся?! Ой, ой, ой!

- А цить же, Аничко! Та-бо не плач!.. А бодай того попа хороба втяла! Не міг отам до своєї грубої попаді причепитися, але він мені хору жінку перепудив. Аничко, цить-бо! Будь же розумна! Та що ти таке вигадуєш?! Хто ж наші діточки годує, як не я? Кого ж вони слухають? Мене слухають. Чию худобу пастимуть? Мою. На кого робитимуть, як не на мене. Я їх подружу, я їм ґрунт відумру, і вони мене поховають. Отож я й батько їм. А ти, Аничко, завсіди звертаєш на тото пусте. Стидайся!

- Та-бо я присягу зламала! Я божила тобі вірність, а з Іваном полюбилася. Ой Господоньку! Земля підо мною горить!

- А бодай же той піп онімів, коли тобі таке наговорив! Таже то кальвін, не піп. Чекай, чекай! Піду ж я до нього та запитаюся: "Чи ти, мой, проводиш присягу при шлюбі в святій церковці на тото пусте, чи ти проводиш присягу на те, аби люди в мирності проживали, аби одно за одне дбало, аби працювали на хліб насущний, аби дітей до розуму приводили та аби в хвалі божій із цього світа сходили. Кажи! Най знаю, якої ти віри?" Так я попа запитаю, аби знав, як мені другий раз жінку страшити. Аничко! А спам'ятайся ж, бо це не вийде на здоров'я. На платинку, обв'яжи собі голову, най тобі гарячку витягне. А що? Зараз буде ліпше.

- Та я вже, Андрійку, розумію, лиш однако мені дуже сумно. За нічим мені так не банно, як за тими грішми, що ти видав на ліки та на ворожки пусто-дурно. Ліпше було би посправляти яку одежинку на діти.

- Оце ти, Аничко, розумно говориш. За це тебе хвалю. Але ти ще собі тото май у тямці, що ти найліпша ґаздиня в селі; ми доробилися з нічого, а все з-за твого старання. Та й я собі розрахував, що на тебе не жаль видати, бо як поздоровієш, то ти все відробиш. Ти, небого, варта видатку. Я тебе сильно навиджу та й тому не жалував би нічого, лиш аби тебе до здоров'я привернути. Йой! Таж я стратився б, якби по твоїй смерті роздумав, що я тобі на лік жалував. Ану ж би було помогло: бо я знаю, що без тебе змарнується ціле господарство, та й такої ґаздині ніде не дістану. Пильнуйся ж, Аничко, аби тобі легше було. Не бери собі тото пусте до голови. Ти собі лежи, як пані, та прибагай собі все, що схочеш, лиш не журися, бо то тобі не виходить на здоров'я. А я тобі подам усе готове під руки, аби ти й пташачого молока забажала, Аничко! А подивися ж весело на мене. Не будеш уже журитися?

- Не буду.

1904 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Грішниця - Лесь Мартович, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Я вже не перебуду цієї осені. Як спаде осіння мряка, то задушить мене. Правду мені вповіла баба Палагна. "Що як, - каже, - половина тебе всередині обірвалася, то шкода вже й надію мати. Ось-ось, - каже, - та й по тобі". Вірну мені правду сказала. Я вмру восени, в саму хляпавку.

# data[].attributes.headline
Осип Маковей - Твори

# data[].attributes.subject
Осип Маковей - Твори

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронні книжки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронні книги

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
електронна література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книжки онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книжки скачати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книги онлайн

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
книги скачати

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські книги

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські тексти

# data[].attributes.attachment_link.title
Осип Маковей - Тека авторів - Чтиво

# data[].attributes.attachment_link.description
Осип Маковей - Тека авторів - Чтиво

# data[].attributes.headline
детальна біографія

# data[].attributes.body
детальна біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Черемшина Марко - Біографія | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Марко Черемшина, (справжнє ім'я: Іван Семанюк) (13 червня 1874, Кобаки - 25 квітня 1927, Снятин) - український письменник і громадський діяч, адвокат, доктор права. Народився в селі Кобаки Косівського повіту (Галичина). Закінчив Віденський Університет (1906) і працював адвокатським помічником у Делятині, а

# data[].attributes.headline
Цікаві факти з життя Осипа Маковея

# data[].attributes.subject
Цікаві факти з життя Осипа Маковея

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти з життя Осипа Маковея

# data[].attributes.attachment_link.description
Осип Маковей увійшов в історію української культури не тільки завдяки власним творам і своїй широкій культурницькій діяльності. Наприкінці ХІХ - на початку ХХ століття майже 10 років Осип Маковей та Ольга Кобилянська були героями роману, створеного самим життям. Роману, який починався зі щирої дружби, продовжувався тісною співпрацею і закінчився освіченням героїні в коханні до героя.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
С. Васильченко. В бур'янах (Повiсть)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Водночас вражає обсяг написаного Богданом Лепким. Лише бібліографічний перелік його творів зайняв би понад сімсот сторінок машинопису. Богдан Лепкий-поет і новеліст, драматург і романіст, публіцист і критик, збирач народної творчості і її популяризатор, історик і філософ, літературний дослідник і невтомний пропагандист творчості Тараса Шевченка, Івана Франка, Лесі Українки, Михайла Коцюбинського, Олександра Пушкіна, Михайла Лєрмонтова, Миколи Гоголя. Досить сказати, що він написав ґрунтовне дослідження про Великого Кобзаря і видав понад двадцять томів української класичної літератури, перекладав твори російських, польських, німецьких, англомовних і скандинавських письменників. Ось така широчінь його творчих обріїв. За обсягом літературної спадщини Богдан Лепкий поступається тільки своєму учителеві Іванові Франку.

Великої шани заслужив Лепкий як учений і педагог, громадський діяч і професор кафедри української літератури в Ягеллонському університеті. Він був членом українських наукових інститутів у Варшаві, Кракові, Берліні, Наукового товариства імені Шевченка у Львові, почесним членом товариства "Просвіта", головою Товариства письменників і журналістів ім. І. Франка.

Нелегким шляхом, як усі видатні люди, прийшов до визнання і слави Богдан Лепкий. Передусім його гнітила суспільнополітична дійсність австрійського панування, безцеремонне втручання властей у життя і творчість українських діячів культури та літератури, свавілля цензури, безліч рогаток будьякому прояву національної свідомості. Особливо безпардонно поводились польські екстремісти, які вважали Галичину територією Польщі. Саме те й послужило причиною переїзду Лепкого до Кракова. Як не парадоксально, але для творчого розвитку письменника Краків був корисним. Крім того, що місто лежало осторонь від розгнузданого шовінізму, тут для праці склалася сприятлива атмосфера, на досить високому рівні стояли наука, література, мистецтво. І хоч у Кракові не бракувало противників і весь час доводилося боронитись від їх нападків, Лепкому вдалося у всій повноті проявити свій літературний талант - яскраво змалювати красу подільського краю, звичаї і традиції простих людей, їх внутрішнє психологічне сприйняття соціальної дійсності.

Народився Богдан Лепкий 9 листопада 1872 року на хуторі Кривенькому, неподалік від села Крегулець, що належало тоді до Чортківського повіту на Тернопільщині.

В родині Лепких панував культ книги, витав дух любові до історії рідного краю, до обездоленого народу. Батько майбутнього письменника, Сильвестр Лепкий, був сільським священиком, знаним серед своїх парафіян як гуманна, високоосвічена людина. Досить сказати, що він мав поетичний дар, писав ліричні вірші, які підписував псевдонімом Марко Мурава. Мати, Домна Глібовецька, теж відзначалася вихованістю і високою культурою, була закохана в народну пісню, гарно співала і грала на гітарі. її музикальність передалася синам - старшому Богдану і молодшому Левкові, який згодом став широко відомим композитором, оспівувачем героїчного українського стрілецтва, яке боролося за визволення Галичини від зазіхань Польщі.

Богдан ще малим опанував гру на скрипці, чудово співав, знав безліч народних пісень. Але перевагу віддав малярству, де також проявляв неабиякі здібності. Спочатку вчився в талановитого художника Юліана Панкевича, а згодом - у Празькій академії мистецтв. Це був момент, коли юнак опинився на роздоріжжі і не знав, чому віддати перевагу: літературі чи образотворчому мистецтву. Правильно зорієнтуватись допоміг свояк, письменник Андрій Чайківський.

Крім Богдана, який був найстарший, у подружжя Лепких народилося ще семеро дітей, троє з них малими померли від дифтерії.

Ще хлопцем Богдан Лепкий проявляв ненаситну цікавість, допитливість, міг до ранку слухати розповіді старших людей, захоплювався фольклором, легендами, віруваннями, обрядами. Усе почуте, пізнане згодом стало тим бездонним джерелом, яке упродовж усього життя живило його душу. Поет писав:

Не від шкільних лавок
Я набрався гадок
Про минувшину рідного люду,
А з думокспіванок
Парубків і дівок
В чистім полі, в жнива, серед люду.

Освіту Богдан Лепкий здобув у Бережанській гімназії і Львівському університеті. Його викладачами були такі видатні професори, як Огоновський, Шараневич, БолозаАнтонович. Після закінчення філософського факультету 1895 року Лепкий повернувся до Бережан, став викладачем у гімназії.

Писати почав дуже рано. Писав багато, переважно вірші, оповідання, п'єси, перекладав твори німецьких і польських письменників, але на перших порах друкувався рідко. Власне, як письменник став відомий у кінці 90х років.

Знайомство з видатними діячами української літератури та культури, зокрема з Миколою Вороним, Олександром Мишугою, Соломією Крушельницькою, Філаретом Колессою, Андрієм Чайківським, Юліаном Панкевичем, Іваном Трушем, глибоко позначилося на його світогляді. Проте найбільший вплив на нього мав Іван Франко. Перша зустріч молодого письменника з ним відбулася 1895 року в селі Жукові, в оселі батька. Кілька днів гостював у Лепких Франко. Між ним і господарем дому точилася гостра полеміка про роль і значення християнської культури. Як засвідчив пізніше Лепкий, саме тоді в пориві глибокого емоційного збудження Франко пообіцяв написати поему "Мойсей". До кінця днів Великого Каменяра в його особі Богдан Лепкий мав щирого друга і мудрого порадника. Власне, за намовою Франка вперше взявся за історичну тему.

Але спершу згадаємо поетичний доробок Богдана Лепкого. Він напрочуд багатий. Зпід пера автора одна за одною виходять збірки поезій: "Стрічки" (1901 р.), "Листки падуть", "Осінь" (1902 р.), "На чужині" (1904 р.), "З глибин душі" (1905 р.), "Для ідеї" (1911 р.), "Знад моря" (1913 р.) і т. д. Не будемо втомлювати читача переліком поетичних творів Богдана Лепкого, краще звернемо увагу на їх тематику, тональність, зазначимо, що він надзвичайно ніжний і тонкий лірик, уміє кількома словами - навіть не фразами - глибоко проникнути в душу читача. Таке під силу тільки справжньому талантові. Його поезії прості, гарні, ліричні, хоч забарвлені тугою та зажурою. І в цьому нічого дивного немає. Поет не міг не бачити незавидного становища галицького селянина, не відчувати національної і соціальної несправедливості. Вже тоді в Лепкого виробилася властива йому манера письма: щира, лаконічна, хвилюючетепла, з глибоким психологічним підтекстом. І скрізь на першому плані - покривджена людина. Разом з нею він переймається її болями, турботами, радощами. Тому чільне місце у творчості Лепкого посідає сільська тематика.

Страшним стогоном звучить антивоєнна лірика, де з Лепким (за твердженням українського вченого і письменника з Варшави Миколи Сивіцького, одного з найавторитетніших лепкознавців) не може прирівнятися жоден поет України ані в першій, ані в другій світовій війні. В поемі "Буря", циклах віршів "Ударте в дзвін", "Листки Катрусі", "В лазареті" відчутна експресія духу, публіцистичність роздуму, політичний символізм, філософське узагальнення. Поет піднімається до такої висоти трагізму, що кров холоне в жилах...

У 20-30 роках Лепкий рідко звертається до поезії, переважно пише прозу, точніше - історичні твори. Однак його проза дуже співзвучна з поезією, також лірична, настроєва, частогусто сумна, ностальгійна, трагічна.

Історичних творів Лепкий написав чимало, за художнім рівнем їх можна оцінювати порізному, але всі вони є відвертим і чесним віддзеркаленням світогляду письменника. З Лепким можна погоджуватися, можна виступати в ролі опонента, навіть засуджувати трактування тих чи інших моментів у нашій історії, але ніхто не може позбавити письменника права на власну оцінку минулого свого народу.

Деякі романи та повісті Лепкого поки що невідомі й чекають свого обнародування. Повісті "Вадим", "Каяла", "Крутіж" і "Орли", які пропонуються юному читачеві, в якійсь мірі дозволять уявити коло зацікавлень письменника. Композиційна побудова творів нескладна. Для Лепкого головне не кількість героїв, нагромадження історичних подій, звивистість та закрученість сюжетних ліній, а ясність думки, психологічне обгрунтування характерів. Особливо у цьому аспекті споріднені повісті "Вадим" та "Каяла"- твори з періоду Київської Русі.

Повість "Вадим" уперше побачила світ 1930 року. Події і вчинки героїв так чи інакше пов'язані з підготовкою князя Святослава до походу проти болгар. Манера письма лаконічна, навіть скупа, відчувається відсутність описової інформатики, переповідань про вчинки героїв. Зате в повісті знаходимо зворушливі малюнки природи, досить колоритний показ життя не тільки княжого оточення, а й простих людей, батальні сцени і героїчні подвиги руських воїнів. У повісті чимало гумору, пісень, жартівливих сцен, з любов'ю і почуттям міри розповідається про народні обряди, вірування, язичницьких богів. Прозаїк максимально використовує такий динамічний засіб, як діалог. І все ж він дбає насамперед про висвітлення внутрішнього світу героїв.

Детальніше характеризувати повість немає сенсу, тим паче переповідати зміст, читач сам повинен скласти собі думку про неї, про її художню та історичну цінність. Єдине, що слід наголосити - видання повісті дуже на часі. В ній йдеться про історичні події, що передували прийняттю в Україні - Русі християнства, 1000літній ювілей якого недавно відсвяткувало людство. Повість якоюсь мірою допомагає збагнути значення нової віри не тільки в державному, а й у духовному житті народу. Саме з цієї позиції Лепкий зосереджує увагу читача на героїні твору - княгині Ользі, матері славного лицаря і полководця князя Святослава.

У психологічному плані її образ серед інших найскладніший. Нелегкі випробовування випали на долю цієї жінки - мудрої, доброї, а часом і жорстокої. Втративши князячоловіка, вона не тільки помстилася за його смерть, а й зуміла гідно замінити Ігоря як правителя держави - факт в історії Київської Русі безпрецедентний. Жінка сіла на княжий престол. І не просто сіла, і не тільки не стала маріонеткою у руках княжих мужів, а зуміла дуже скоро зміцнити, централізувати свою владу. Прославилася також як далекоглядний політик. У відносинах з іншими державами намагалася дотримуватися добросусідських взаємин, розвивати з ними торгівлю, обмінюватися послами. І ніколи не йшла на однобічні поступки, не схиляла голову перед диктатом. Навпаки - проявляла твердість, силу волі, не прощала підступу і зневаги. її велич полягає ще й у тому, що вона перша серед київських князів, не рахуючи Аскольда і Діра, зуміла збагнути перевагу християнської релігії над язичницькою. Охрестившись, вона власним прикладом спонукала свого внука князя Володимира прийняти християнство в державному масштабі. Роль цієї акції у культурному та освітянському розвитку нашого народу неможливо переоцінити...

Правда, у повісті зображено передусім не діяння княгині, а її духовний світ. В її душі постійно точиться боротьба. З одного боку, Ольга як християнка повинна дбати про спасіння своєї душі, проявляти милосердя, прощати провини, з другого - тримати підлеглих у послуху, карати їх, бо вона - княгиня. Сум'яття її посилюється ще й тим, що вона не знаходить спільної мови з князем Святославом. Розуміючи, що її син занадто захоплюється завойовницькими походами, не дбає про свій тил, навіть нехтує безпекою Києва, вона робить спробу спам'ятати його, просить припинити війни і взятися за розвиток культури та торгівлі. Коли ж переконалася, що Святослав злегковажив її порадою, у своїх думках намагається виправдати його вчинок. Русь, мовляв, мусить сильною бути, а сила здобувається тільки на війні, без неї воїни можуть знікчемніти і втратити здатність тримати в руці зброю.

У повісті цікаво змальовано образ князя Святослава, його невгамовну вдачу. Він - буря, ураган, грім, блискавка. Всі помисли і мрії князя - війни, бої, січі, перемоги. Він ненаситний перемогами. І чим більше їх здобуває, тим сильніше відчуває потяг до нових походів. Суть його натури автор оригінально передає через згадку про сон, що його князь бачив ще в дитинстві. Йому приснилося, що буцімто він уже завоював усі країни і, зупинившись перед великою водою, почав розглядатися навколо, чи не побачить ще хоч би одного ворога. Не було нікого. На цілім світі не стало ворогів. І Святославу раптом стало страшно. З ким же воювати? Безділля! І як же втішився він, коли протер очі й переконався, що це був тільки сон, пустий хлоп'ячий сон.

Дуже колоритна в повісті постать молодого воїна Вадима. Його образ не просто плід фантазії письменника, а має під собою цілком реальний грунт. У багатьох літописах, у тому числі в Іпатіївському, Львівському, першому Псковському, зберігся переказ про молодого киянина, який врятував своє місто від печенігів. Відомий російський скульптор минулого століття Матвій Чижов навіть створив скульптуру, зобразивши молодого юнака з вуздечкою, який пробивається до своїх воїнів через натовп печенігів. Богдан Лепкий блискуче використав літописні відомості про цього хороброго юнака.

У повісті "Каяла" описується конкретний історичний факт: похід у 1185 році новгородсіверського князя Ігоря Святославовича проти половців. Повість тісно перегукується з відомою поемою "Слово о полку Ігоревім" та розповідями Іпатіївського літопису. Саме звідти автор черпав джерельну наснагу для написання свого твору.

За манерою побудови, розгортанням сюжету, характеристикою персонажів, їх мови, внутрішніх монологів, описів природи "Каяла" співзвучна з повістю "Вадим". І це не дивно. В обох творах йдеться про схожі події в історії Київської Русі. Дарма, що вони відбувалися на різних соціальнополітичних фонах. І в середині X століття, і в кінці XII століття Русі доводилося воювати з кочовими племенами, які нападали зі степів. Різниця полягала в тому, що під час князювання Святослава Ігоревича держава була міцною, централізованою і у війнах з печенігами він особливих труднощів не відчував. Кінець XII століття характеризується іншими суспільними процесами. Русь занепадає. Замість єдиної держави виникло багато удільних князівств, які частогусто не тільки конфліктували - воювали між собою. Постійні чвари ослаблювали сили князів. З їх міжусобиць користалися половці і набігами спустошували міста та села, нищили культуру, полонили людей.

Ради істини треба зазначити, що руські князі не раз робили спробу об'єднатися і виступити проти спільного ворога, але особисті амбіції, претендування на старшинство, а інколи - й пряма зрада зводили ці зусилля нанівець.

Одним із нещасливих виступів проти половців був похід князя Ігоря у союзі зі своїм братом, трубецьким князем Всеволодом, сином Володимиром, що вже окремо княжив у Путивлі, та рильським князем Святославом Ольговичем. їх сили були малочисельні, і протистояти половцям вони не змогли. Могутні сусіди руки допомоги їм не простягнули. Така політика князівуособників прирекла Ігоря на поразку. Все це яскраво змальовується в повісті "Каяла".

Назва її походить від річки, над якою відбулася вирішальна битва. Опукло, карбкувато, наче різцем по дереву, Лепкий вирізьблює своїх героїв. Ось брати Ігор та Всеволод Святославовичі. їх єднають мужність, хоробрість, ненависть до ворога, а різнять чисто людські особисті якості. Всеволод, мов лісовий тур, рветься до бою, тому й прозваний БуйТуром. Ігор і характером, і душею ніжніший, ближче сприймає біль своїх рідних, насамперед дружини княгині Єфросинії.

Особливо вдався автору образ дружини Ігоря Євфросинії Ярославівни (очевидно, ім'я церковнокалендарне, світське, на жаль, невідоме), дочки славного галицького князя Ярослава Осмомисла. І не дивно. Прецедент уже був: оспівування Ярославни (так шанобливо називає її автор) у поемі "Слово о полку Ігоревім".

Між поемою і повістю Лепкого багато спільного. Разом з тим, не можна сказати, що письменник скопіював видатну істориколітературну пам'ятку. Лепкий наділяє свою героїню цілком земними рисами, на перший план висуває її переживання за чоловіком і сином, які можуть не повернутися з бою. В поемі ж Ярославна більш одухотворена, метафоризована. її жалібне голосіннязаклинання на заборолі Путивля - своєрідна молитва за спасіння чоловіка. Але і в поемі, і в повісті постать Ярославни сприймається як вічний символ жіночої вірності, чистоти і кохання.

У повісті "Каяла" є ще цікаві образи двох юнаків: Володимира, сина Ігоря та Ярославни, і її брата Данила, що приїхав до неї у гості з далекої галицької землі. Якщо молодий князь Володимир відзначається сміливістю і першим рветься до бою, незважаючи на небезпеку, то Данило (в інших творах відомий під іменем Володимир) - людина особливого складу. Він - співець, гусляр, його покликання не стільки гострий меч, як оспівування княжих походів. Лицар БуйТур навіть кпить з нього, закликає поміняти гуслі на меч. І хоч Данило сміливо бився з ворогом, був поранений і потрапив разом з Ігорем у полон, його місце у творі слід сприймати в іншій інтерпретації. Адже Лепкий недвозначно натякає, що Данило як поет має намір оспівати події, свідком яких був. Він обіцяє сестрі подарувати пісню: "Вся наша слава й неслава, честь і гріх, провина й покаяння - всі ми в ній житимемо. І я теж. Хоч мене не буде ні в житті, ні в пам'яті людській".

Отже, Лепкий торкнувся дуже полемічного питання про автора поеми. Скільки гіпотез, версій, припущень виголосили дослідники, вчені, літературознавці, історики щодо автора цього істориколітературного шедевра. Та все марно. Нам здається, що найбільш аргументоване серед них - дослідження лауреата Шевченківської премії письменника Степана Пушика. На основі словникового аналізу він твердить, що автор поеми "Слово о полку Ігоревім" - син галицького князя Ярослава Осмомисла, себто брат Ярославни. Таким чином думки двох письменників, які представляють різні епохи, цілком сходяться...

Нарешті кілька слів про повість, чи то пак історичне оповідання (так визначив жанр твору автор) "Орли". Події, які описує Лепкий,- це одна з найсумніших сторінок нашої історії середини XVIII століття, коли російський царизм, наслідуючи політику Петра І, усе більше і більше поневолює Україну, перетворює її на колонію. На жаль, цей трагічний відтинок історії - біла, а разом з тим і чорна плями. Цю тему обминають не лише історики, а й письменники Повість "Орли" в якійсь мірі змушує нас замислитися над тим, хто ми і чиї діти, що так безславне не змогли відстояти свої права, записані в березневих статтях, складених на основі Переяславського договору 1654 року.

Період, про який йдеться в повісті, в історії України називається "міжгетьманством". Після смерті гетьмана Данила Апостола з 1734 аж по 1750 рік, себто моменту обрання останнього гетьмана Кирила Розумовського, на Україні правило так зване "Правлєніє гетьманського уряду", яке складалося з шести осіб: трьох представників царського двору і трьох - української козацької старшини. Фактично ж при владі знаходився намісник імператриці Анни Іоанівни князь Шаховський, що намагався в усьому копіювати норов своєї повелительки, тієї, про кого історик В. О. Ключевський писав: "Це царювання - одна з похмурих сторінок нашої історії, і найбільш темна пляма на ній - сама імператриця".

Свавілля, сила кулака, жорстокість, приниження гідності народу - ось основні напрямки політики царизму щодо України. Саме тоді відбулося дальше обмеження її автономії, посилення феодальнокріпосницького гніту селянства, ліквідація решток правових норм козацької старшини, яка не хотіла схиляти голови перед царськими сатрапами.

Саме про цей жахливий період розповідає повість Богдана Лепкого "Орли". Хоч твір за обсягом скупий і обмежується по суті однією сюжетною лінією, автор спромігся на конкретному факті показати тогочасну історичну епоху. У творі багато посилань на правдиві події, згадуються імена полководців російської армії, називаються місця битв та інші історичні події. Випадок з царськими орлами, від чого й пішла назва повісті, теж не вигадка. Через зображення орлів на кахлях печі справді постраждав один козацький старшина з Чернігівщини.

Герої повісті "Орли" - і сотник Тригуб, і його дочка красуня Орися, ключниця Векла, німий - змальовані автором хоч і сумними фарбами, зате з любов'ю, зі співчуттям до їх страждань, яких вони зазнають від прибулого у містечко війська. Тепло, ніжно, якось цнотливо розповідається в повісті про кохання Орисі та Петра Сулими. Зате злим стає перо письменника, коли описує офіцера Чекатунова, людини жорстокої, підступної, здатної на будьякий злочин.

Дещо осібно у порівнянні з трьома іншими творами стоїть повість "Крутіж". І хоч вона теж історична, з часів козаччини, як і "Орли",- має свою відміну: більш романтична, більш пригодницька, більш напружений сюжет, в ній чимало бойових сцен, двобоїв, а то й просто герців. Словом, у повісті є все те, що так подобається юному читачеві.

Сама назва "Крутіж" свідчить, що письменник звернувся до трагічного періоду нашої історії. Точніше буде сказати, що автор описує початок руїни, яка наступила після смерті гетьмана Богдана Хмельницького у результаті жахливого розбрату між його наступниками. Ворохобня, інтриганство, підступництво, фарисейство, зрада - хронічна недуга в політичному житті України того часу. Від того страждав її нарід; польські, московські, татарські орди плюндрували міста та села, вбивали~чи поярмлювали людей. У повісті безпосередньо не діють гетьмани Іван Виговський, Юрій Хмельницький, претенденти на булаву Павло Тетеря, Василь Золотаренко, Цюцюра, Брюховецький, Сомко, інша козацька старшина,- але їх вплив на тогочасні події дуже відчутний. Автор це передає через своїх героїв: Валентія Босого (Босаковського), зубожілого шляхтича, балагура і вигадника, але щирого, хороброго і чесного козака, юнака Бориса Крученка, бандуриста Помела, козака Журби та інших. У повісті цікаво змальовано образ дочки Богдана Хмельницького Олени, в яку безнадійно закоханий Босаковський. Неординарністю привертають увагу такі персонажі, як подружжя Устя та Улас, Фтерапонт.

У творі вчувається жива пам'ять, любов і пошана до покійного гетьмана Богдана Хмельницького. Трагізм оповіді посилюється тим, що винуватці розрухи на Україні в тій чи іншій мірі зв'язані родинними узами. Перша дружина Богдана Хмельницького, мати Юрія, походила з сім'ї Сомків, третя - Золотаренків, старша його дочка Катерина вийшла заміж за брата Івана Виговського полковника Данила Виговського, молодша Олена - за їх прибічника полковника Івана Нечая. Міжусобиця між ними супроводжувалася вбивствами, спустошеннями, грабунками, насильством, від чого найбільше страждали прості люди. Словом, повість "Крутіж" репрезентує одну з важливих тем Богдана Лепкого - зображення зубожілої української шляхти і служіння рідному народові.

Для всіх чотирьох повістей характерним є те, що автор дуже точно, навіть педантично описує історичні події; характеризуючи політичних діячів, проявляє повну об'єктивність, з відповідальністю ставиться до географічних назв.

Прозаїчний доробок Богдана Лепкого далеко не обмежується повістями, опублікованими в книзі. Це радше спроба привернути увагу нашого молодого покоління до творчості талановитого письменника. Хочеться вірити в те, що незабаром побачать світ й інші його повісті та романи. А їх написано стільки, що годі перерахувати. Та все ж основне місце в його історичному набутку займають твори про період гетьманування Івана Мазепи, відомого політичного діяча, однієї з найяскравіших постатей тогочасної Європи. На жаль, діяльність Мазепи в нашій історії зображалася (власне, продовжується це ще й досі) у кривому дзеркалі. Його звинувачували у зраді, обзивали найбрутальнішими словами, а про те, що Іван Мазепа - небуденна особистість, свідчить хоч би той факт, що про нього писали такі видатні письменники, як Байрон, Гюго, Словацький, Рилєєв, Пушкін, Тарас Шевченко, Степан Руданський, Володимир Сосюра...

Богдан Лепкий як письменник, історик, зрештою, патріот, у своїй творчості намагався сказати сущу правду про цього політичного діяча. Про гетьмана Мазепу він написав сім книг: трилогія "Мазепа" ("Мотря", том І і II), "Не вбивай", "Батурин", "Полтава" (том І), "Над Десною" (том II), "Бої", "Мазепа" (Зпід Полтави до Бендер"). Остання книга була опублікована через 14 років після смерті автора його братом поетом і композитором Левком Лепким у НьюЙорку.

Шкода, що читачі України, особливо молодь, не мають можливості прочитати та правдиво оцінити "Мазепіану" Богдана Лепкого. Це не просто художні твори, романи та повісті про гетьмана, який заради визволення свого краю від царського деспотизму не побоявся виступити проти Петра І. У творах Лепкого зображена наша історія з її глибоким трагізмом. Хочеться вірити, що вже настав той час, коли правдиве історичне мислення змиє з гетьмана Мазепи тавро зрадника і твори Богдана Лепкого про нього побачать світ.

З 1899 року аж до смерті Богдан Лепкий прожив у Кракові, проте ніколи не поривав зв'язків з рідною землею, щорічно приїжджав до Львова, відвідував близькі з дитинства місця на Поділлі, не відмежовувався від громадського життя Галичини. І дуже тісні взаємини підтримував з українськими діячами культури та літератури, які мешкали на терені Польщі. Його дім став своєрідним центром української еміграції. У ньому постійно бували такі видатні художники, як Бойчук, Новаківський, Курилас та новеліст Василь Стефаник, з яким Лепкий заприятелював і протягом кількох років мав можливість щоденно зустрічатися. Незабутнє враження справив приїзд Михайла Коцюбинського. Кілька днів він гостював у Лепкого, разом оглядали Вавель, Національний музей, будинок Матейка, милувалися красою вітражів Францішканського костьолу. Бувала в Лепкого також Ольга Кобилянська.

Краківський період життя у творчості Богдана Лепкого був дуже плідний. Тогочасна критика високо цінувала його твори, називаючи їх не мистецтвом для мистецтва, а для життя. І це справедливо. Велика заслуга письменника ще й у тому, що йому належить пальма першості в популяризації у Польщі української як дожовтневої, так і радянської літератури.

Великі переміни сталися у житті письменника під час першої світової війни. Перебуваючи на території тодішньої АвстроУгорської імперії, він добровільно пішов працювати в табори полонених, де проводив культурноосвітню роботу серед українців, які змушені були воювати проти своїх же кровних братів з Галичини.

...Останній відтинок життя Богдана Лепкого (1930-1939 рр.) тісно пов'язаний із селом Черче, що за п'ять кілометрів від Рогатина на ІваноФранківщині. Сюди щоліта він приїжджав лікуватися до місцевого санаторію, який славився своїми цілющими грязями. Спершу Лепкий винаймав помешкання, а 1933 року сільська громада безкоштовно спорудила для нього спеціальний будинок, назвавши його "Богданівкою". Цей акт має не так багато прецедентів. На жаль, "Богданівка" до наших днів не збереглася. У 70х роках хтось бездумно наказав її розкидати, хоч двоповерхова з мезоніном будівля була дуже потрібна санаторію: у ній розміщалися поліклінічні кабінети.

Чимало жителів села Черче ще й досі добре пам'ятає Богдана Лепкого, його братів і сестер. Вони часто гостювали у старшого брата, а Лев Лепкий певний час був заступником голови санаторної ради і майже цілорічно мешкав у "Богданівці". Ще й сьогодні можна почути цікаві згадки про характер та звички письменника. Всі в один голос твердять, що Богдан Лепкий був дуже гуманним, добродушним, поміркованим, навіть делікатним чоловіком, любив спокій, тишу, самотність. Маломовний від природи, він завше ходив замислений, але не було випадку, щоб пройшов повз людину і не привітався. Дуже кохався у квітах. Може, й тому ціле літо буяли квіткові клумби біля "Богданівки". Не раз після тільки йому зрозумілого "спілкування" з квітами Лепкий сідав за стіл і починав писати. Тоді поезії з нього просто вибухали на одному подиху. Як зізнався якось поет, саме так у пориві натхнення народився колись славнозвісний вірш "Видиш, брате мій", широко знаний під назвою "Журавлі". Музику написав брат Лев Лепкий.

Останні роки життя Богдана Лепкого видалися тяжкими, бо припали на час фашистської окупації Польщі. Старий, хворий письменник не тільки втратив місце в університеті, а й зазнав переслідувань. Це наблизило його кінець. Помер Лепкий у 1941 році, похований у Кракові на Раковецькому кладовищі. У 1972 році на його могилі встановлено барельєф.

На жаль, творчість Богдана Лепкого ще недостатньо вивчена і чекає свого дослідника, дослідника чесного, мудрого, справедливого, який зміг би дати ґрунтовний науковий аналіз його творчості. Критичне ремиґання якогось одного чи кількох творів не може претендувати на загальну оцінку. Найбільш, на що воно спроможне - приклеїти вульгарний ярлик. Саме так вчинив 1930 року критик Володимир Державін, який написав про Лепкого інвективну статтю, звинувативши його в націоналізмі. Історія неправди не терпить - сумнозвісний "літературознавець" під час окупації опинився у таборі тих, хто служив фашистам, а потім з ними дременув иа Захід. Та як не парадоксально, його оцінка творчості Богдана Лепкого панувала донедавна. Більше того, ім'я письменника замовчувалося, і не дивина, що ціле покоління українських читачів не мало можливості познайомитися з його творчістю.

І все ж... час бере своє. До українського читача з когорти незаслужено призабутих повертається ще одне чесне і талановите ім'я.

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Лепкий. Видатна постать української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
Водночас вражає обсяг написаного Богданом Лепким. Лише бібліографічний перелік його творів зайняв би понад сімсот сторінок машинопису. Богдан Лепкий-поет і новеліст, драматург і романіст, публіцист і критик, збирач народної творчості і її популяризатор, історик і філософ, літературний дослідник і невтомний пропагандист творчості Тараса Шевченка, Івана Франка, Лесі Українки, Михайла Коцюбинського, Олександра Пушкіна, Михайла Лєрмонтова, Миколи Гоголя.

# data[].attributes.headline
літературна творчість та кінематограф

# data[].attributes.subject
літературна творчість та кінематограф

# data[].attributes.attachment_link.title
Черемшина Марко - Біографія | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Марко Черемшина, (справжнє ім'я: Іван Семанюк) (13 червня 1874, Кобаки - 25 квітня 1927, Снятин) - український письменник і громадський діяч, адвокат, доктор права. Народився в селі Кобаки Косівського повіту (Галичина). Закінчив Віденський Університет (1906) і працював адвокатським помічником у Делятині, а

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Гіпермаркет Знань - перший в світі!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гіпермаркет знань - перший в світі!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
гіпермаркет знань

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література 10 клас

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
степан васильченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Степан Васильченко. Огляд життя і творчості - Гипермаркет знаний

# data[].attributes.attachment_link.description
Відомо, що знову сподівання не здійснилися. У 1908 р. хворий на тиф Панасенко вийшов з тюрми і, пролежавши кілька тижнів у лікарні, повернувся до Ічні в напіврозвалену хату старенької матері. На прожиття заробляв приватними уроками, весь вільний час віддавав літературній творчості. Під прибраним ім'ям Степан Васильченко в київській газеті "Рада" з'явилися в 1910 р.

# data[].attributes.headline
марко черемшина.відеосюжет

# data[].attributes.subject
марко черемшина.відеосюжет

# data[].attributes.attachment_link.title
Наш Марко Черемшина. Ювілейний відеосюжет

# data[].attributes.headline
Лесь Мартович-Біографія

# data[].attributes.subject
Лесь Мартович-Біографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Лесь Мартович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Д-р Ле́сь Марто́вич ( Олекса Семенович Мартович, 12 лютого 1871, Торговиця, Городенківський район, Івано-Франківська область - 11 січня 1916, Зубейки, Жовківський район, Львівська область, похований в селі Монастирок, Жовківського району) - український письменник, правник і громадський діяч, доктор права.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Мала Сторінка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
степан васильченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
життєвий і творчий шлях

# data[].attributes.attachment_link.title
Степан Васильченко. Життєвий і творчий шлях

# data[].attributes.attachment_link.description
СТЕПАН ВАСИЛЬЧЕНКО. БІОГРАФІЯ І ТВОРЧА СПАДЩИНА Степан Васильович Васильченко (Панасенко) народився 8 січня 1879 року в містечку Ічня на Чернігівщині в бідній сім'ї ремісника, безземельного селянина-шевця. Навчався у 1888

# data[].attributes.headline
Загальні відомості 

# data[].attributes.subject
Загальні відомості 

# data[].attributes.attachment_link.title
Маковей Осип Степанович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Після закінчення університету Осип Маковей присвятив себе журналістиці: був співробітником львівської "Зорі" в 1895-1897 роках, працював головним редактором газети "Буковина", яка набула під його керівництвом широкого резонансу у слов'янському світі. Тут публікувалися буковинські автори Ольга Кобилянська, Євгенія Ярошинська, Іван Бажанський та інші.

# data[].attributes.attachment_link.title
ВОЛОДИМИР САМІЙЛЕНКО | Програма «Велич особистості» | 2018

# data[].attributes.headline
Творчість Богдана Лепкого

# data[].attributes.subject
Творчість Богдана Лепкого

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші Богдана Лепкого

# data[].attributes.attachment_link.description
separator headline="h2" title="Вірші Богдана Лепкого"] Біла мево, що кружляєш... Вночі Вороне чорний Де єсть твій дім, твій тихий дім?.. Калино-малино, чом

# data[].attributes.headline
Цікаві факти 

# data[].attributes.subject
Цікаві факти 

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Автор J. G. (Джей Джи)

# data[].attributes.attachment_link.title
Богдан Лепкий: цікаві факти з життя - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Богдан Лепкий цікаві факти з біографії українського поета та письменника розкажуть багато нового про його особисте життя та творчість.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Степа́н Васи́льович Васи́льченко (справжнє прізвище - Панасенко; , м. Ічня, нині Чернігівської області - 11 серпня 1932, Київ) - український письменник і педагог. Батько архітектора та скульптора Юрія Кодака.

Народився в сім'ї безземельного селянина-шевця в місті Ічня ( Борзнянський повіт, Чернігівська губернія, Російська імперія). Навчався 1888-1893 в Ічнянській початковій школі. Два роки готувався до вступу в учительську семінарію. 1895 вступив до Коростишівської учительської семінарії (закінчив 1898). Одержав направлення в однокласну міністерську школу в с. Потоки на Канівщині. Невдовзі переведено до Богуслава. Учителював на Київщині та Полтавщині. Мав посилений інтерес до народної творчості, до поезії Шевченка, світової класики, - все це сприяло збагаченню життєвого і мистецького досвіду майбутнього письменника.

У часи вчителювання (1898-1904) вів щоденник "Записки вчителя". 19 грудня 1903 (1 січня 1904) уперше надрукував оповідання "Не устоял (Из жизни народного учителя)" в "Киевской газете".

1904 вступив до Глухівського учительського інституту, 1905 покидає інститут. Виїхав на Донбас, учителював у с. Щербинівка (нині м. Торецьк Донецької області).

1906 заарештовано за участь у робітничих страйках. Сидів у в'язниці. 1908 хворого на тиф Васильченка польовий суд виправдав за браком доказів, звільнив з Бахмутської тюрми, категорично заборонив учителювати.

Повертається до Ічні, заробляє на життя приватними уроками. 1910-1914 - завідувач відділу театральної хроніки газети "Рада".

Під час Першої світової війни мобілізовано до армії, (до Лютневої революції 1917) командир саперної роти на Західному фронті. Тоді побачили світ перші збірки новел "Ескізи" ( 1911), "Оповідання" ( 1915).

1919 жив у Кам'янці-Подільському, де на замовлення Симона Петлюри написав оповідання "Про жидка Марчика, бідного кравчика". Тут написав також сатиричний твір "Про козака Ося і москаля Ася".

Улітку 1920 року з Першою мандрівною капелою Дніпросоюзу здійснив велике гастрольне турне містами і селами Лівобережної України. Був літописцем колективу, на базі якого згодом була утворена хорова капела "Думка".

1921 працював у Києві вихователем і завідувачем дитячого будинку, 1921- 1928 - вчителем школи імені Івана Франка.

Помер 11 серпня 1932 року від хвороби серця. Похований на Байковому кладовищі (ділянка № 1).

У літературний процес Васильченко включився 1910 вже зрілим митцем із власним поетичним голосом. Саме тоді з'явилися друком його оригінальні твори - "Мужицька арихметика", "Вечеря", "У панів", "На чужину", "Циганка" та ін., пройняті любов'ю до людини праці, утвердженням віри в перемогу справедливості.

Не випадково однією з провідних тем творчості Васильченка є життя народних учителів, яке було йому - педагогові за фахом і покликанням - особливо близьким. "Записки вчителя" ( 1898- 1905) та інші щоденникові записи, куди Васильченко, за його визнанням, систематично "заносив свої учительські жалі та кривди", стали згодом документальною основою багатьох реалістичних новел і оповідань.

У 1910- 1912 Васильченко пише й друкує цикл новел і оповідань, присвячених учительській темі ("Вечеря", "З самого початку" та інші). Проблема виховання нової людини значною мірою зумовила звернення Васильченка до художнього опрацювання дитячої тематики, органічно пов'язаної з творами про вчителів. Глибоке розуміння психології дитини дало змогу Васильченку показати поетичний духовний світ дитини.

Хвилюють читача і психологічні етюди письменника "Дощ", "Дома", "Волошки", "Петруня", оповідання "Роман", "Увечері", "Свекор", "Басурмен" та ін. Оптимізм Васильченка особливо виразно виявився в одному з найкращих його творів, присвячених дітям, - "Циганка".

Невеликий цикл у творчості Васильченка складають оповідання, в яких йдеться про обдаровані натури з демократичних низів, про долю народних талантів ("На хуторі", "У панів", "На розкоші" та ін.).

Жорстоку правду життя селянської бідноти розкриває Васильченко у новелі "На чужину". Окремий цикл у художньому доробку Васильченка складають твори, написані під безпосереднім враженням від Першої світової війни, в якій письменник брав участь з 1914 аж до Лютневої революції. В "Окопному щоденнику", оповіданнях "На золотому лоні", "Під святий гомін", "Отруйна квітка", "Чорні маки" та ін. Васильченко зображує жахи війни, сумні будні людей у сірих солдатських шинелях.

Цікавою сторінкою спадщини Васильченка є драматичні твори, переважно одноактні п'єси, які за тематикою і багатьма художніми засобами органічно близькі до його прози .

Багато працює Васильченко у радянський час і над творами з минулого життя ( "Талант", "Віконце", "Осінні новели" та ін.). Показовим у цьому плані є цикл "Осінні новели", який Васильченко писав, починаючи з 1923, майже 10 років. Одна з художньо найдовершеніших новел циклу - "Мати" ("Чайка").

Васильченко написав драматичні твори ("Минають дні", "Кармелюк" та ін.), кіносценарії за фольклорними мотивами, фейлетони, цикл новелет "Крилаті слова", переклади творів російських письменників Гоголя, Лєскова, Короленка, Серафимовича.

На особливу увагу заслуговує задум Васильченка створити велику біографічну повість про Тараса Шевченка. З п'яти запланованих частин він встиг завершити тільки першу - "В бур'янах" (вийшла посмертно - 1938).

Увічнення пам'яті

У Києві існує вулиця імені Васильченка. Його ім'я надано бібліотеці в Шевченківському районі. На фасаді будинку, де в 1925- 1932 жив письменник, встановлено меморіальну дошку. На Байковому кладовищі, де поховано Васильченка, на його могилі встановлено пам'ятник. Це гранітна стела, на ній керамічне фото, напис: "Васильченко (Панасенко) Степан Васильович 8.І.1879 - 11.VIII.1932. Видатний український письменник".

В Ічні Васильченку встановлено пам'ятник на майдані, меморіальну дошку - на будинку, де він народився. Його ім'я надано центральній районній бібліотеці. Уродженець Ічні Анатолій Дрофань написав про Васильченка історико-біографічний роман "Буремна тиша" ( 1984).

На будинку колишньої вчительської семінарії у м. Коростишів, де упродовж 1895- 1898 років навчався письменник, встановлено меморіальну дошку.

У місті Торецьк Донецької області встановлено меморіальну дошку на місці, де діяла школа, в якій працював Степан Васильченко в 1905- 1906 роках.

Син Юрій Кодак (1916-1991) - скульптор. Під час війни опинився у полоні, після війни жив у Канаді і США.

Працював архітектором для канадського уряду, а також проектував українські церкви й іконостси (різьбу).

Основні видання творів

Твори. - Т. 1-4. - К., 1959-1960.

Твори. - Т. 1-3. - К., 1974.

Талант: оповідання, повість.-- К.,:Дніпро,1982.-- 237с.,іл.,65000,формат <А5,тв.пал..

Талант: Оповідання та повісті. - К., 1986.

Твори: Оповідання, повісті, драматичні твори. - К., 1988.

Избранное. - М., 1956.

Васильченко С. Оповідання / С. Васильченко. : Вид. Дніпров. Союзу Споживч. Союзів України. - 20 с.

Васильченко С. За мурами / С. Васильченко. - Харків: Держ. вид-во України, 1928. - 28 с.

Васильченко С. Вибрані твори / С. Васильченко ; передм. Євг. Кирилюка. - Київ: Держ. літ. вид-во, 1936. - 419 с.

Васильченко, С. Не співайте, півні, не вменшайте ночі! : п'єса в 3-х картинах / С. Васильченко. - Київ: Вид. т-во "Криниця", 1917. - 48 с.

Васильченко С. Шевченкові дні: збірник: біографія, критика, п'єси, інсценізація, поезія та інше / С. Васильченко, Я. Чепіга. - Київ: Т-во "Час", 1926. - 184 с.

Васильченко С. Повна збірка творів. Т. 1 / С. Васильченко. - Харків: Держ. вид-во України, 1927. - 307 с.

Васильченко С. Повна збірка творів. Т. 2 / С. Васильченко. - Харків: Держ. вид-во України, 1927. - 374, 1 с.

Васильченко С. Повна збірка творів. Т. 3 / С. Васильченко. - Харків: Держ. вид-во України, 1927. - 306, 6 с.

Васильченко С. Повна збірка творів. Т. 4 / С. Васильченко. - Вид. 2-ге. - Харків: Держ. вид-во України, 1929. - 245, 2 с.

Васильченко С. Осетинські казки / С. Васильченко. - Київ : Друк. Т-ва "Криниця", 1919. - 80 с. : іл.

Левень : осетин. казка / записав С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1917. - 29 с. : іл.

Княженко : осетин. казка / записав С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1917. - 30 с. : іл.

Чарівна Коза ; Мені моє : осетин. казки / записав С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1918. - 30 с.

Васильченко С. На перші гулі : мал. на 1 дію / Степан Васильченко. - Київ : Мистецтво, 1945. - 35, 1 с. - (Бібліотека художньої самодіяльності).

Васильченко С. Приблуда : вибр. оповідання / С. Васильченко. - Київ : Б-ка газ. "Пролетар. правда", 1928. - 47, 1 с. - (Бібліотека газети "Пролетарська правда").

Васильченко С. Оповідання / С. Васильченко. - Київ : Держ. вид-во худож. літ., 1947. - 48 с.

Васильченко С. Повісті та оповідання / Степан Васильченко. - Київ : Держ. вид-во худож. літ., 1949. - 382 с.

Васильченко С. Оповідання / C. Васильченко. - Вид. 2-ге. - У Київі : ВІК, 1918. - 347 с. - (Українська бібліотека ; № 23).

Васильченко С. Вибрані твори / С. Васильченко ; передм. й приміт. В. Міщанинової. - 2-ге вид. - Харків ; Київ : Держ. вид-во України, 1929. - 214, 1 с. : іл. - (Дитяча бібліотека українських письменників / за ред. В. Арнаутова та О. Попова).

Васильченко С. Вибрані твори / С. Васильченко. - Київ : Вид. т-во "Час", 1927. - 228 с.

Васильченко С. Збірка творів : для дітей ст. віку / С. Васильченко ; уложила В. Чередниченкова. - Б. м. : Держ. вид-во України, 1924. - 130 с. - (Бібліотека юного спартака : літ.-худож. серія ; № 9).

Васильченко С. Циганка : оповідання з шк. життя / С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1917. - 48 с.

Васильченко С. Кармелюк : п'єса в одну дію / С. Васильченко. - Харків ; Київ : Книгоспілка, 1924. - 40 с. - (Бібліотека Книгоспілки).

Васильченко С. На перші гулі : жарт на 1 дію / С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1911. - 20 с.

Васильченко С. Осетинські казки / С. Васильченко. - Київ : Друк. Т-ва "Криниця", 1919. - 80 с. : іл.

Левень : осетин. казка / записав С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1917. - 29 с. : іл.

Княженко : осетин. казка / записав С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1917. - 30 с. : іл.

Чарівна Коза ; Мені моє : осетин. казки / записав С. Васильченко. - Київ : Криниця, 1918. - 30 с. : іл.

Васильченко С. Вибрані оповідання / С. Васильченко. - Київ ; Харків : Укр. держ. вид-во, 1944. - 259, 1 с.

Васильченко С. Вибрані твори / С. Васильченко ; упоряд. А. Хуторян. - Київ : Держ. літ. вид-во, 1940. - 282, 2 с., 1 арк. портр. : іл. - (Шкільна бібліотека).

Васильченко С. Незібрані твори / С. Васильченко. - Київ : Держ. літ. вид-во, 1941. - 236, 4 с., 1 арк. портр.

Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Васильченко Степан Васильович

# data[].attributes.attachment_link.description
Степа́н Васи́льович Васи́льченко (справжнє прізвище - Панасенко; , м. Ічня, нині Чернігівської області - 11 серпня 1932, Київ) - український письменник і педагог. Батько архітектора та скульптора Юрія Кодака. Народився в сім'ї безземельного селянина-шевця в місті Ічня ( Борзнянський повіт, Чернігівська губернія, Російська імперія). Навчався 1888-1893 в Ічнянській початковій школі.

# data[].attributes.headline
Богдан Лепкий

# data[].attributes.subject
Богдан Лепкий

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Богдан Теодор Нестор Лепкий

Народився

4 листопада 1872 Крогулець, Кривеньке, Гусятинський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Долитавщина, Австро-Угорщина Гусятинський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Долитавщина, Австро-Угорщина або [1]

Помер

21 липня 1941 [2][3] (68 років)
Краків, Польща (під окупацією ІІІ Рейхом)

Громадянство

Австро-Угорщина, Друга Польська Республіка

Національність

українець

Діяльність

письменник, журналіст, поет, літературний критик, перекладач

Галузь

літературознавство, публіцистика, мовознавство, історія літератури,мистецтвознавство

Alma mater

Львівський національний університет імені Івана Франка і Віденський університет

Науковий ступінь

академік

Науковий керівник

Огоновський Омелян Михайлович і Ізидор Шараневич

Брати, сестри

Лепкий Микола Сильвестрович і Лепкий Левко Сильвестрович

Звання

професор

сенатор Сейму Польщі

Богда́н Теодор Нестор Ле́пкий, або Богдан Сильвестрович Лепкий, псевдонім Федір Кригулецький, Сент Брень, Петро Тихий, Нестор, Ярослав Марченко, Л. Богдан, Нестор Л., Онисим, Тойсам. (або 9 листопада), хутір Кривеньке Гусятинського району (нині село в Чортківському районі Тернопільської області) - 21 липня 1941, м. Краків, Польща) - український педагог, прозаїк, поет, мистецтвознавець, літературознавець, критик, педагог, перекладач, історик літератури, видавець, публіцист, громадсько-культурний діяч, художник. Син Сильвестра Лепкого, брат Левка і Миколи Лепких, батько Лева Ростислава Лепкого.

Автор публіцистично-філософської та історичної прози (романів, повістей, оповідань), казок, збірок поетичних творів, спогадів.

Богдан Лепкий народився в селі Кривеньке ( Королівство Галичини і Володимирії, Австро-Угорська імперія, нині Чортківського району, Тернопільської області, Україна) дитинство минуло в селі Крегулець, із 1879 по 1891 родина жила у селах Поручин і Жуків (нині Бережанського району). Протягом восьми років (із 1878) мешкав у Бережанах у свого діда - священника, декана УГКЦ і віцемаршалка Бережанського повіту о. Михайла Глібовицького, батька матері.

Основи шкільної науки Б. Лепкому викладав домашній учитель. З 1878 р. навчався (відразу з другого класу) в "нормальній школі" з польською мовою навчання в Бережанах. Після закінчення школи вступив у 1883 р. до Бережанської класичної гімназії з польською мовою навчання. Співав у гімназійному українському хорі під керівництвом Дениса Січинського, у хорі "Боян" (м. Бережани). Брав участь у концертах, декламував вірші, читав уривки з прозових творів. Мав змогу познайомитися з акторами мандрівного театру "Української Бесіди" Владиславом Плошевським, Степаном Яновичем (батьком Леся Курбаса), Марією Романовичівною та іншими, які кілька разів гастролювали в місті, бували в домі Лепких. Малярство вивчав в Юліана Панькевича, згодом знаного українського художника. Під його керівництвом намалював портрет діда - о. М. Глібовицького, бабусі, батька - о. Сильвестра Лепкого, публіциста й письменника (літературний псевдонім - Марко Мурава), матері - Домни (з дому - Глібовицької), низку портретів українських поетів, зокрема Тараса Шевченка, портрети своїх учителів - Матеуша Куровського, Михайла Соневицького; окремі з цих робіт висіли в гімназійних класах.

У 1891 р. закінчив гімназію та вступив до Віденської академії мистецтв. Через три місяці за порадою Кирила Студинського перейшов на філософський факультет Віденського університету, де вивчав мовознавство та історію літератури. Тут брав участь у роботі студентського товариства "Січ", у дискусіях на суспільно-політичні та літературні теми, разом із Філаретом Колессою займався етнографічними дослідженнями. У Відні заприятелював з художником Миколою Івасюком, продовжував малювати під його опікою; з ним приїжджав на літні канікули до Жукова, де їм позували селяни; у селі створив кілька картин на історичну тематику, серед них "Коронація короля Данила", робив малюнки для майбутніх праць "Козацькі бої". Також малював сцени з полювання.

З другого курсу студіював на філологічному відділі Львівського університету; українську історію та літературу вивчав під керівництвом Михайла Грушевського, Омеляна Огоновського, Ісидора Шараневича. Брав участь у львівських молодіжних товариствах "Ватра" і "Сокіл", хорі "Боян".

Закінчив університет у 1895 р.

З 1895 р. почав працювати вчителем української, польської та німецької мов і літератур, історії та географії в ц.-к. Бережанській гімназії. Водночас інтенсивно займався громадською працею: започатковував читальні "Просвіти", бібліотеки і позичкові каси, виголошував реферати та промови на святкових академіях, був учасником хору "Боян" і драматичного гуртка. Зіграв роль Петра в "Наталці Полтавці", (1898).

1897 р. одружився з донькою свого стрийка, священника о. Миколи Лепкого з Коломиї, - Олександрою, яку здавна кохав. Мав із нею трьох дітей.

1899 р. після відкриття в Ягайлонському університеті (м. Краків) лекторату української мови та літератури запрошений сюди викладати ці предмети. Одночасно працював професором у ІІІ гімназії ім. Яна Собєського і в гімназії св. Яцка у Кракові; доцент "виділових курсів" для вдосконалення кваліфікації вчителів. Співпрацював з літературним об'єднанням "Молода Польща", заприязнився з польськими письменниками Станіславом Виспянським, Владиславом Орканом, Казімежем Тетмаєром та ін.

Співпрацював з товариством "Рідна Школа" щодо видання дитячої літератури, підручників та читанок; укладач читанки для народних шкіл (Львів, 1904), куди увійшли і його твори. Був членом управи (заступником голови) краківської "Просвіти", читав лекції з української літератури і культури; ввів у традицію постійні Шевченківські академії; один із організаторів у Кракові вечора до 100-річчя від дня народження Т.Шевченка, вечорів, присвячених Маркіянові Шашкевичу, Іванові Франку, Миколі Лисенку, Василеві Стефанику та іншим видатним українцям.

У Кракові Б. Лепкий мешкав по вул. Зеленій (нині вул. Сарего), 28. Будинок зберігся.

У краківському помешканні Лепких бували Василь Стефаник, Михайло Яцків, Остап Луцький, Кирило Студинський, Михайло Бойчук (створив портрет Б. Лепкого, 1909), Осип Курилас, Олекса Новаківський, Кирило Трильовський, В'ячеслав Липинський, Михайло Коцюбинський, Ольга Кобилянська, Федір Вовк, Михайло Жук та інші.

1912 р. Б. Лепкий вступив до партії "Християнсько-суспільна партія" у Львові.

Перша світова війна застала сім'ю Лепких у Кракові.

Коли російська армія восени 1914 р. почала окупацію Галичини й Буковини та вивозила українську інтелектуальну еліту, Лепкі разом з іншими біженцями переїхали у Карпати в надії, що війна у гори не дійде і зупинилися в м. Яремче у готелі (згодом він був знищений снарядами, й у ньому згоріли речі Лепких, а також рукописи третього тому "Начерку історії української літератури" та історичної драми "Мотря", зберігся лише "Пролог"). Щоб не потрапити до рук царської жандармерії, виїхав через Угорщину до австрійської столиці. Спочатку мешкав у м. Рудави неподалік од Відня, згодом прибув у м. Відень. Тут працював у часописі "Вістник Союза визволення України" (назва подана в тогочасному правописі) і в Культурній Раді.

Восени 1915 р. Б. Лепкий був мобілізований до австрійського війська. Завдяки сприянню друзів не був відправлений у діючу армію, а виїхав у Німеччину для освітньо-культурної роботи серед українців-військовополонених царської армії. Тут з листопада 1915 р. мешкав у м. Раштат біля Бадена. Там працював у просвітньому відділі табору, протягом двох місяців викладав історію української літератури та культури. Лекції вченого мали великий успіх, тому заняття перенесли з бараків до міського театру. Потім табір поділили на дві частини, Б. Лепкий переїхав до Вецляра.

Допомагав організовувати крамниці, книгарні, художнє ательє, майстерню музичних інструментів та видавництво часопису "Громадська Думка" (1917-1918). Влітку 1917 р. відвідав Львів, Бережани і Жуків. З Галичини повернувся до Вецляра, звідти виїжджав з рефератами в робітничі господарства і фабрики, де працювали військовополонені, дописував до часопису "Шлях" (Зальцведель, 1919-1920 рр.).

У 1919 р. працював в Українській Військово-Санітарній Місії, яка готувала військовополонених до від'їзду додому.

Навесні 1920 р. після ліквідації таборів Б. Лепкий переїхав до Шпандау біля Берліна, в січні 1921 р. - до Берліна. Тут очолював (до 1925 р.) Український Допомоговий Комітет, Комітет Опіки над Утікачами, Товариство охорони могил, належав до співорганізаторів українських видавництв: Якова Оренштайна "Українська Накладня" (із Зеноном Кузелею і Василем Сімовичем) та гетьманського руху "Українське Слово"; співпрацював з цими видавництвами та редакцією газети "Українське слово" ( 1921- 1923 рр.).

Працював в управі Українського Червоного Хреста, був головою "Української Громади". Викладав українську літературу на курсах українознавства при посольстві УНР у Берліні. Був співорганізатором Товариства Вищої Освіти і керував ним; приймав іспити у випускників середніх шкіл; виступав з рефератами на святкових академіях.

З грудня 1922 р. до 1925 р. мешкав у Ванзеє біля Берліна, де зустрічався з колишніми гетьманом України Павлом Скоропадським, президентом ЗУНР Є.Петрушевичем, а також полковником Є.Коновальцем, професорами Іваном Мірчуком, З. Кузелею та іншими видатними українськими діячами політики, науки й культури, які теж там проживали.

1925 р. повернувся до Кракова, продовжував викладати в Ягеллонському університеті, де його призначили доцентом, завідувачем кафедри української літератури. З того ж року - голова Товариства письменників і журналістів ім. І. Франка у Львові. Почесний член товариства "Просвіта" (з 25 грудня 1925 р.). Надзвичайний член Українського Наукового Інституту в Берліні (з 1926). Належав до керівництва Українського Наукового Інституту у Варшаві з часу його заснування в 1930 р. Член Історично-Філологічного Товариства у Празі.

1932 р. здобув посаду ординарного професора Ягеллонського університету.

До 60-річчя йому вручили викутий з добутої московської зброї, відзначений гербом гетьмана І. Мазепи і Тризубом "перехідний перстень Мазепи" - відзнаку уряду Української Народної Республіки (УНР) в екзилі, Грамоту Головного Отамана УНР, Грамоту "Української Громади" Берліна, Грамоту Української Бібліотеки С. Петлюри в Парижі, Грамоту Громадської Ради с. Жуків, яка іменувала Б. Лепкого Почесним громадянином і назвала "вулицю, що йде від Кооперативи „Єдність" у напрямі Церкви" його іменем.

Дійсний (з 1932 р.), згодом - почесний член НТШ. Того ж 1932 р. Український Вільний Університет у Празі присвоїв Б. Лепкому науковий ступінь доктора гонорис кауза (почесного доктора).

1 січня 1935 р. президент Речі Посполитої (Польща) надав йому титул надзвичайного професора університету.

У 1938 р. його обрали сенатором польського сейму; в сенаті протягом цього й наступного років представляв українців Галичини. З 1938 р. за ухвалою уряду УНР в екзилі - академік відновленої у Варшаві Київської Могилянсько-Мазепинської Академії.

Письменник помер 21 липня 1941 р. у Кракові, похований там само на Раковецькому цвинтарі (поле XXXIV, південний ряд, гробниця Szajdzieckich), у гробниці свого товариша Ігнатія Шайдзіцького. На надгробку є напис українською мовою "Богдан Лепкий поет" і встановлений у 1972 р. барельєф письменника ( скульптор Григор Пецух). Координати поховання: 50.075486°, 19,955883° Архівовано 27 лютого 2022 у Wayback Machine.

Літературною творчістю почав займатися під час навчання у Бережанській гімназії, ще в другому класі писав вірші, оповідання ("Дідусь", "Нездала п'ятка", "Над ставом", "Настя", "Скапи", "Гусій"), створив поему про русалок (не збереглася).

Студентом Львівського університету видрукував 1895 р. в газеті "Діло" своє перше оповідання "Шумка", потім чотири поезії в прозі "На палеті", оповідання "В лісі" та "Дивак". Того ж року опублікував поезії "В світ за очі", "Ідилія" та "Сонет".

Співзасновник гуртка "Молода муза" (м. Львів).

Твори вміщував у багатьох періодичних виданнях краю ("Діло", "Зоря", "Руслан", "Буковина", "Літературно-науковий Вістник", "Світ", "Жіноча Доля", "Письмо з Просвіти", "Дажбог", "Назустріч", "Ілюстровані Вісті", "Світ Дитини", "Народний Декламатор", "Літопис Червоної Калини" та інших), в українських еміграційних часописах ("Вістник Союзу Визволення України" ( Відень), "Просвітній листок" ( Зальцведель), "Нове Слово", "Літопис" ( Берлін) та інших), з 1896 р. - в часописах української діаспори у США ("Базар", "Свобода" ( Нью-Йорк), "Америка", "Шлях" ( Філадельфія), "Українське Життя", "Нова Зоря" (Чикаго), "Українське Народне Слово" ( Піттсбург) та інших), у польських, чеських та німецьких журналах.

Автор 15 збірок поезій та 12 збірок оповідань.

Вірш "Журавлі" ( "Видиш (Чуєш), брате мій...", 1910) став народною піснею (музика Л. Лепкого), а також гімном українського січового стрілецтва[джерело? ].

На Тернопільщині популяризується народний варіант пісні поета "Час рікою пливе"[джерело? ].

Автор випущених окремими виданнями повістей "Сотниківна" (Львів, 1927; 2-е, виправлене і доповнене видання - Львів, 1931), "Зірка" (Львів, 1929), "Вадим", "Веселка над пустарем" (обидві - Львів, 1930), "Крутіж" (Краків, 1941), повісті-казки "Під тихий вечір" (Українська Накладня, 1923), циклу історичних повістей про гетьмана І. Мазепу ("Мотря" у 2 тт., "Не вбивай" (усі - Київ-Лейпціг, 1926), "Батурин" Архівовано 12 березня 2018 у Wayback Machine. (Київ-Лейпціг, 1927), "Полтава", т. 1 "Над Десною" (Львів, 1928), т. 2 "Бої" (Львів, 1929), "З-під Полтави до Бендер" (видана 1955 р. в Нью-Йорку стараннями Л. Лепкого, який дописав загублений кінець рукопису), книг для дітей ("Під ялинку", 1930; "Про діда, бабу і качечку кривеньку", "Про дідову Марусю і про бабину Галюсю", "Про лиху мачуху, сирітку Катрусю, чорну кицьку, дванадцять розбійників і про князенка з казки", "Три казки", всі - 1931); "Казка про Ксеню і дванадцять місяців" (Краків, 1934), історичних оповідань "Орли" (Львів, 1934) та "Каяла" (Львів, 1935), трилогії спогадів "Казка мого життя" ("Крегулець" (Львів, 1936), "До Зарваниці" (Львів, 1938), "Бережани" (Краків, 1941), споминів "Три портрети: Франко - Стефаник - Оркан" Архівовано 12 березня 2018 у Wayback Machine. (Львів, 1937), п'єси "За хлібом" (Поставив театр "Української Бесіди"), драматичного прологу "На Тарасовій могилі".

У 1922 р. "Українська накладня" видала у Німеччині (Київ - Лейпциг) до 50-річчя Богдана Лепкого двотомник його найкращих поетичних і прозових творів "Писання" з монографічною передмовою Василя Верниволі (проф. Василя Сімовича).

1924 р. З. Кузеля впорядкував і видав у Берліні книгу "Золота Липа: Ювілейна збірка творів Богдана Лепкого з його життєписом, бібліографією творів і присвятами" (накладом Товариства "Українське Слово").

Б. Лепкий - автор літературознавчих досліджень "Василь Стефаник" (Львів, 1903), "Про житє великого поета Тараса Шевченка..." (Львів, 1911), "Маркіян Шашкевич: Характеристики українських письменників" (Коломия, 1912), "Про Шевченків „Кобзар"" (Львів, 1914), "Чим жива українська література?" (Відень, 1915), "Про життя і твори Тараса Шевченка" (Вецляр, 1918), "Незабутні" (Берлін, 1921), "Пушкін" (1939), двотомного науково-популярного "Начерку історії української літератури" (Коломия, т. 1. - 1909; т. 2. - 1912), праці "Наше письменство: Короткий огляд української літератури від найдавніших до теперішніх часів" (Краків, 1941), розвідок про творчість І. Котляревського, Марка Вовчка, П. Куліша, Ф. Достоєвського, М. Гоголя, Л. Толстого, статей та спогадів про І. Франка, О. Турянського, М. Коцюбинського, В. Липинського, нарисів і статей польською мовою про творчість Ю. Федьковича, М. Драгоманова, М. Старицького, Л. Глібова, М. Рильського, П. Тичини, Є. Плужника, М. Драй-Хмари та інших.

Його перу належать теоретична праця "До питання про переклад ліричних поезій" (1933), ряд мистецтвознавчих публікацій ("Шевченко про мистецтво", Зальцведель, 1920).

Багато зробив Б. Лепкий як редактор і видавець. Результатом його співпраці з видавництвом Я. Оренштайна у Коломиї 1912 р. став випуск книг "Співомовки" С. Руданського, "Гуморески" А. Аверченка, "Чорна рада" П. Куліша, "Скошений цвіт" Василя Барвінка - з передмовами Б. Лепкого. Перебуваючи у Відні, як працівник "Союзу Визволення України" в 1915 - 1916 рр. уклав і видав співаники "Сім пісень. Гостинець для українських вояків від „Союза Визволення України"" (Відень, 1915), "Червона Калина", "Ще не вмерла Україна" (Відень, 1916), "Наша пісня", а також "Слово о полку Ігоревім" у віршованих перекладах сучасною українською мовою (Відень, 1915), "Читанку" (разом з А. Крушельницьким; Відень, 1916).

Разом з О. Поповичем, А. Крушельницьким та О. Кульчицькою уклав перший незалежний від польської Ради Шкільної народний буквар, виданий 1918 р. у Вецлярі, перевиданий 1920 р. в Станиславові. Б. Лепкий здійснив науково-текстологічну та редакторську підготовку одно-, три- і п'ятитомника поезій та прози Т. Шевченка (вийшли 1918 - 1920 в "Українській Накладні"; Київ - Лейпціг - Коломия; останнє - з життєписом, коментарями, увагами і поясненнями), підготував до друку кілька популярних однотомних видань Шевченківського "Кобзаря" та поему "Гайдамаки". Для берлінського видавництва Я. Оренштайна відредагував "Приказки" Є. Гребінки (1918), "Співомовки" С. Руданського (1919), підготував до друку третє видання "Історії України" М. Аркаса, доповнивши його передмовою, примітками та 32 власними ілюстраціями. Берлінському видавництві "Українське Слово" відредагував твори О. Стороженка, Ю. Федьковича, Я. Щоголіва, І. Котляревського, "Суєту" І. Карпенка-Карого, повісті та "Кобзар" Т. Шевченка; здійснив наукову підготовку двотомного видання творів Є. Гребінки (Берлін, 1922), тритомного - Марка Вовчка, чотиритомного - П. Куліша (Берлін, 1922 - 1923) та ін., двох антологій: української поезії "Струни" у двох томах (Берлін, 1922) та прози "Рідне слово". Випустив кілька словників для польських шкіл.

Переклав польською мовою:

Видав у перекладі польською мовою:

збірку новел українських письменників "Молода Україна" (Варшава, 1908),

разом із Владиславом Орканом - антологію українських поетів (Львів, 1911),

у серії "Слов'яни" - "Нарис української літератури" (Краків, 1930),

працю "Література українська" (Варшава, 1933).

Опублікував монографічне дослідження творчості Юліуша Словацького.

Співавтор (з Петром Зайцевим) перекладів польською творів Т. Шевченка (книга "Т. Шевченко. Поезія" (Варшава, 1936), опрацював бібліографію творів Т. Шевченка у перекладах польською. Редактор XIV-томного українського "Повного видання творів Т. Шевченка" і XIV-томного "Повного видання творів Т. Шевченка" польською мовою.

Перекладав українською твори М. Конопніцької, А. Міцкевича, Г. Гейне, П.-Б. Шеллі, І. Крилова, М. Лермонтова, О. Пушкіна, В. Короленка, польською - М. Рильського, П. Тичини та інших.

Як художник залишив, крім уже згаданих творів, автопортрети, портрети дружини, дітей, сестри, А. Чайковського та інших письменників, І. Богуна, О. Барвінського, ілюстрації до народних пісень, казок, творів Т. Шевченка та інших українських авторів, оздобив віньєтками, заставками, портретами "Приказки" Є. Гребінки (1918), "Байки" І. Крилова, збірник братів Грімм "Русалка й інші казки", "Співомовки" С. Руданського (всі три - 1919), антологію "Струни" (1922) та інші.

Спроєктував обкладинки до повістей І. Нечуя-Левицького та кількох віденських календарів. Проілюстрував деякі власні твори, в тому числі збірку "За люд", виконав обгортки до циклу повістей про І. Мазепу, до повісті "Під тихий вечір". 1932 р.

На відзнаку 60-річчя Б. Лепкого художники організували в Кракові виставку його робіт, де були представлені картина "Мадонна" (олія; Ванзеє, Німеччина, 1923), портрети, пейзажі, численні малюнки та ілюстрації до книжок.

За кількістю написаного Б. Лепкий поступається в українській літературі тільки І. Франкові. Загалом його творча спадщина становить понад 80 власних книг, у тому числі цикл романів "Мазепа", повісті, оповідання, казки, спогади, збірки віршів та поем, а також переклади, літературознавчі розвідки, статті літературного та мистецького спрямування, опубліковані у численних газетах, журналах, альманахах, календарях, збірниках; він - упорядник і видавець 62 томів творів української класики з ґрунтовними дослідженнями, примітками, коментарями. Бібліографія творів письменника становить до тисячі позицій.

Б. Лепкий приятелював з письменниками В. Стефаником, В. Орканом, С. Яричевським, М. Яцківим, О. Луцьким, М. Вороним, художниками М. Бойчуком, І. Трушем, О. Новаківським та іншими. Листувався з І. Франком, М. Коцюбинським, О. Барвінським, В. Гнатюком, В. Щуратом, З. Кузелею, М. Кічурою, О. Кобилянською, О. Кисілевською та іншими. Його твори перекладені польською, російською, чеською, німецькою, англійською, угорською, сербською, португальською та іншими мовами.

Його пісню "Журавлі" використано у стрічці "Секретний ешелон" (1993).

1943 р. побачила світ книга "Богдан Лепкий 1872-1941: Збірник у пошану пам'яті поета" (Краків - Львів: Українське Видавництво).

Чимало автографів письменника зберігається в Інституті літератури ім. Т. Шевченка НАН України, Львівській науковій бібліотеці ім. В. Стефаника НАН України та інших державних установах; основна частина архіву - за кордоном; з 1965 р., після Ростислава, сина Богдана Лепкого, єдиний опікун цього зібрання - племінник Б. Лепкого доктор Р. Смик.

На слова Б. Лепкого написали музику до солоспівів, хорових композицій Л. Лепкий, В. Барвінський, М. Гайворонський, В. Балтарович, О. Бобикевич, Н. Нижанківський, Д. Січинський, Б. Кудрик, Я. Ярославенко, Ф. Колесса, С. Людкевич, А. Рудницький, І. Соневицький, В. Подуфалий, Я. Мазурак та інші.

1996 р. у Тернополі вийшла книжка Ф. Погребенника "Чуєш, брате мій..." - дослідження-нариси про пісні братів Лепких, у тому числі пісні на слова Богдана.

Окремі твори письменника екранізовані, інсценізовані, зокрема цикл повістей про І. Мазепу сценічно втілений у виставі "Мазепа, гетьман України" (інсценізація Б. Мельничука) у Львівському обласному музично-драматичному театрі ім. Ю. Дрогобича ( 1991), Дніпропетровському музично-драматичному театрі ім. Т. Шевченка ( 1994) та в Копичинському народному театрі ім. Б. Лепкого Тернопільської області ( 1997), у спектаклі-трилогії за інсценізацією Б. Антківа - у Львівському театрі ім. М. Заньковецької; повість "Сотниківна" (інсценізація Б. Мельничука) поставлена у Львівському обласному музично-драматичному театрі ім. Ю. Дрогобича ( 1992, м. Дрогобич), Рівненському обласному музично-драматичному театрі ( 1996), Тернопільському театрі ім. Т. Шевченка ( 1997), "Казка про Ксеню і дванадцять місяців" (інсценізація Б. Мельничука) - у Тернопільському обласному театрі ляльок ( 1992).

Серед творів Б. Лепкого, виданих у Тернополі, - повість "Сотниківна" (1991, редактор Б. Мельничук), збірник пісень на слова Б. Лепкого "До волі з неволі" (1991, упорядник та музичний редактор В. Подуфалий), "Три казки" Р. Завадовича ("Про Хруща-листоношу, що вмів раду собі дати"), Б. Лепкого ("Казка про Ксеню і дванадцять місяців") і А. Лотоцького ("Казка про Змія, Князівну та Гриця"; 1992, упорядник, автор передмови і редактор Б. Мельничук), "Під Різдво" (1993, упорядник Р. Смик, автор вступної статті та слова про упорядника - В. Подуфалий), "Під Великдень" (1993, упорядник Р. Смик, автор вступної статті В. Подуфалий), "Присвяти Василеві Стефаникові" (1997, упорядкування, вступна стаття та коментарі Ф. Погребенника), "Молоді літа: Пісні на слова Богдана Лепкого і музику Ярослави Мазурак" увійшли до збірок "Вітер рідного Поділля" (Бережани - Чикаго, 1996; друге, доповнене видання - там само, 1997), "Вечірня арфа" (Бережани - Чикаго, 1998), які видав доктор Р. Смик; у виконанні Я. Мазурак записані на аудіо касеті "Ярі квіти любові".

1991 р. редакція журналу "Тернопіль" заснувала і з 1992 р. періодично вручає Всеукраїнську літературно-мистецьку премію та громадсько-політичну премію ім. братів Богдана і Левка Лепких.

За рішенням міської ради, Б. Лепкий - Почесний громадянин м. Бережани (від 17 жовтня 1997).

2012 рік розпорядженням голови обласної ради було проголошено роком Богдана Лепкого в Тернопільській області.

Ім'ям письменника названа чотирнадцята школа м. Тернополя.

У Тернополі діє обласне літературно-просвітницьке товариство ім. Б. Лепкого (з 1994).

1995 р. відкрито музеї Б. Лепкого у Бережанах (27 серпня) та в с. Крогулець, родини Лепких у с. Жуків.

Пам'ятники Б. Лепкому відкриті у селах Жуків ( 20 липня 1991, скульптор Олександр Маляр, архітектор Ростислав Білик), Крогулець (20 жовтня 1992, скульптор Василь Садовник) та в м. Бережани ( 19 жовтня 1997, скульптор Іван Сонсядло, архітектор Андрій Пилипець).

19 жовтня 1992 р. на колишньому приходстві в с. Жуків відкрито пам'ятну таблицю з таким текстом " У цьому будинку в 1891 - 1901 роках проживали українські письменники і громадські діячі: Сильвестр Лепкий (Марко Мурава) 1846 - 1901 та його сини Богдан Лепкий 1872 - 1941, Левко Лепкий 1888 - 1971 " (скульптор Василь Садовник).

27 червня 1999 р. на приміщенні Тернопільської обласної філармонії відкрито меморіальну дошку (скульптор - Петро Кукурудза) з барельєфом Б. Лепкого і написом " Тут, у домі Міщанського братства, в 1929 р. зі своїм твором „Мазепа" ознайомив тернополян Богдан Лепкий ".

1996 р. в Тернополі на будинку по вул. Гайовій, 17 відкрита пам'ятна таблиця з текстом " У цьому будинку з 1929 по 1939 рік неодноразово перебував у своєї сестри Олени Лепкої-Ремези видатний український письменник Богдан Лепкий (1872-1941) ".

В Івано-Франківську на честь Богдана Лепкого названо вулицю та встановлено на ній меморіальну дошку.

30 вересня 2011 року встановлено Погруддя Богдана Лепкого на подвір'ї Тернопільської загальноосвітньої школи № 14.

"Стрічки" (Львів, 1901)

"Листки падуть" (Львів, 1902)

"Осінь" (1902)

"Книжка горя" (1903)

"На чужині" (1904)

"З глибин душі" (1905)[8]

"Над рікою" (Львів, 1905)

"Поезіє, розрадо одинока" (Львів, 1908)

"Для ідеї" (Львів, 1911)

"З-над моря" (Жовква, 1913)

"Тим, що полягли" (1916)

"Доля" (Вецляр, 1917)

"Вибір віршів" (1921)

"Сльота" (Львів, 1926)

"Під ялинку" (вірші та оповідання; Львів, 1930)

Окремі вірші

Збірки оповідань

"З села" (Чернівці, 1897; 1909)

"З життя" (Львів, 1899)

"Щаслива година" (Львів, 1901)

"Оповідання" (1901)

"На послуханнє до Відня" (Львів, 1902)

"У глухім куті" (Львів, 1903; Ужгород, 1922)

"Нова збірка" (1903)

"В горах" (1904)

"Кара та інші оповідання" (1905)

"Кидаю слова" (Чернівці, 1911)

"Оля" (1911)

"От так собі" (Львів; Київ, 1926)

"Зламані крила" (1897)

Під Тихий Вечір (1923)

Цикл творів "Мазепа" (1926-1955):

Сотниківна (1927)

Крутіж (1941)

Богдан Лепкий, 1872-1941: зб. у пошану пам'яті поета / [за ред. Є. Ю. Пеленського]. - Краків; Львів: Укр. вид-во, 1943.

1. Надія Білик. ОСОБОВИЙ АРХІВ БОГДАНА ЛЕПКОГО, с. 108. Архів оригіналу за 18 жовтня 2017.

2. уклад. М. Пайонк [та ін.] ; авт. нарисів: Н. Білик, Н. Дирда ; ред. Г. Жовтко ; кер. проекту та наук. ред. В. Вітенко. Богдан Лепкий: відомий і невідомий (1872-1941). - Тернопіль : Підручники і посібники, 2012. Архівовано з джерела 18 січня 2016

3. Парнікоза, Іван (2015). Краків для українця Частина 2 : Серед "Моїх народів" ХІХ ст.-1918 р.. h.ua/ (українська). h.ua. Архів оригіналу за 24 квітня 2019.

4. Парнікоза, Іван. Раковицький цвинтар, українські поховання. Прадідівська слава. Українські пам'ятки (українська). Микола Жарких. Архів оригіналу за 24 вересня 2021.

5. Встановили пам'ятник Богдану Лепкому. Архів оригіналу за 15 березня 2017.

6. Перевидана у Тернополі 1996 з передмовою Р. Гром'яка та післямовою Б. Кусеня

Уляна Скальська. Лепкіана. - Івано-Франківськ: Грань, 2002.

Петро Арсенич. Карпатськими шляхами Богдана Лепкого. - Івано-Франківськ, 1999.

Богдан Лепкий. Вибрані твори: У 2 т. Т. 1. / Упорядкув. та передм. Н. Білик, Н. Гавдиди; Прим. Н. І. Білик. 2011, 606 с.

Богдан Лепкий. Вибрані твори: У 2 т. Т. 2. / Упорядкув. та передм. Н. Білик, Н. Гавдиди; Прим. Н. Білик, Н. Гавдиди, Л. Білик. 2011, 616 с.

Богдан Лепкий. Крутіж. - Київ: Веселка, 1992.

Богдан Лепкий. Поезії. - Київ: Радянський письменник, 1990.

Микола Ільницький. Українське слово. - Т. 1. - К., 1994.

Білик-Лиса Н. Богдан Лепкий у духовному відродженні українського народу. - Тернопіль: Збруч, 1999. - 142 с.

Богдан Лепкий - видатний український письменник: Збірник статей і матеріалів урочистої академії, присвяченої 120-річчю від дня народження письменника. - Тернопіль, 1993. - 94 с.

Дубина М. Майстерність малої прози Богдана Лепкого. - К., 1995. - 48 с.

Журавлі повертаються...: З епістолярної спадщини Богдана Лепкого / Упоряд., авт. передм., прим. і коментарів В. Качкан. - Львів, 2001. - 920 с.

Ільницький М. "Найпопулярніша постать на галицькому ґрунті..." // Лепкий Б. С. Твори: - У 2 т. - К.: Дніпро, 1991. - Т. 1. - 862 с.

Лев В. Богдан Лепкий. Життя і творчість. - Нью-Йорк; Париж; Сідней; Торонто, 1976. - 399 с.

Литвиненко Т. Історіософські аспекти пенталогії "Мазепа": аналіз твору Б. Лепкого // Слово і час. - 1997. - С. 31-32.

Лиса Н. І. Богдан Лепкий в духовній історії України. - Чикаго; Тернопіль, 1996.

Повернення Україні Богдана Лепкого: святкування 125-річчя від дня народж. Б. Лепкого. Кн. 4 /упоряд. Р. Смик. - Чикаго: Соборна Україна, 1998. - 281 с.

Погребенник Ф. П. Лепкий Богдан Сильвестрович // Українська літературна енциклопедія: У 5 т. - К.: Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1995. - Т. 3. - С. 161-163.

Сивіцький М. Богдан Лепкий: Життя і творчість. - К.: Дніпро, 1993. - 254 с.

Творчість Богдана Лепкого в контексті європейської культури ХХ ст.: Матеріали Всеукраїнської наукової конференції, присвяченої 125-річчю від дня народження письменника / Ред. М. П. Ткачук. - Тернопіль: ТДПУ, 1998. - 388 с.

Ткачук М. Модерністський дискурс Богдана Лепкого. Міфопоетика Богдана Лепкого в контексті модерністського міфомислення його доби. Сюжет і фабула в наративній логіці новел Богдана Лепкого // Наративні моделі українського письменства. - Тернопіль: ТНПУ, Медобори, 2007. - С. 186-272.

Горак Р. Трагедія Богдана Лепкого // Дзвін. - 1990. - № 10. - С. 71-86.

Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. - 516 с.

Лепкий Б. В Тарасові роковини Архівовано 27 січня 2021 у Wayback Machine.. - Відень: Просвіта, 1915. - 32 с.

Лепкий Б. Вибір віршів Архівовано 16 січня 2021 у Wayback Machine.. - Вецляр: Струя, 1921. - 66 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лепкий Богдан Сильвестрович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Богдан Теодор Нестор Лепкий Народився 4 листопада 1872 Крогулець, Кривеньке, Гусятинський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Долитавщина, Австро-Угорщина Гусятинський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Долитавщина, Австро-Угорщина або [1] Помер 21 липня 1941 [2] [3] (68 років) Краків, Польща (під окупацією ІІІ Рейхом) Громадянство Австро-Угорщина, Друга Польська Республіка Національність українець Діяльність

# data[].attributes.headline
Петро Карманський. Детальна біографія

# data[].attributes.subject
Петро Карманський. Детальна біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився Петро Сильвестрович Карманський 29 травня 1878 р. в містечку Чесанові Любешівського повіту (тоді Австро-Угорщина, тепер - Польща) у родині ремісника. Батьки віддають Петра до української гімназії в Перемишлі. У 1899 р. вірші П. Карманського з'являються на сторінках журналу "Руслан", цього ж року виходить перша збірка "З теки самовбивці".

У цей же час він записується у Львівський університет на філософський факультет, а оскільки коштів на навчання не було, йде працювати, знайомиться з Михайлом Яцківим. Тоді ж молодий поет зустрівся з Іваном Франком, Михайлом Павликом, Василем Стефаником, Лесем Мартовичем.

Незабаром П. Карманський залишає Львів і 1900 р. їде до Рима, де вступає у Ватикані в "Колегіум рутеніум". Там він пробув майже чотири роки, але не завершив навчання. У 1904 р. знову повертається до Львівського університету й опиняється в атмосфері активного літературно-громадського життя: слухає лекції О. Колесси, К. Студинського, М. Грушевського, читає статті І. Франка, В. Щурата, О. Маковея, виступає в журналі "Літературно-науковий вісник", газеті "Діло", а в 1906 р. очолює редакційну колегію часопису "Світ", з якої бере свій початок літературне угруповання "Молода муза".

У 1907 р. потрапляє до тюрми за підтримку боротьби студентської молоді за Український університет у Львові. Опісля працює в редакціях часописів, домашнім учителем, потім у гімназіях Золочева, а відтак Львова. Нарешті здобувається на посаду вчителя у Тернопільській українській гімназії.

У липні 1913 р. їде до Канади читати лекції з української історії та літератури, засновує у Вінніпегу українську читальню. Літературна творчість цього періоду пов'язана з "Молодою музою". Це літературне угруповання виникло у Львові 1907 р. під впливом нових літературних течій у Європі - "Молодої Бельгії", "Молодої Франції", "Молодої Австрії", "Молодої Польщі". Вплив ішов переважно через краківське літературне оточення, де в цей час навчалися й жили Василь Стефаник, Богдан Лепкий, Остап Луцький. Отже, "Молода муза" виникла як ланка загальноєвропейського руху за оновлення літератури.

Молоді українські модерністи (вони ще називали себе й символістами: тоді не було чіткого розмежування цих понять) прагнули поєднати національну традицію з новою манерою поетичного письма, шукали в цій традиції, зокрема фольклорній, символіки, суголосної космічним візіям, містичним мотивам, які розуміли як прагнення подолати межі часу й простору, відведені кожній окремій людині в її біологічному існуванні,

В критиці про ранніх модерністів часто посилалися на авторитет І. Франка, який виступав проти їхніх естетичних засад, сформульованих в статті О. Луцького "Молода муза". Так, він у статтях "З останніх десятиліть XIX віку", "Старе й нове в сучасній українській літературі" та інших першим помітив і теоретично обгрунтував риси нової прози на зламі століть; чи не йому належать найточніші й найглибші поцінування й характеристики перших публікацій та книжок Михайла Яцківа, Богдана Лепкого, Василя Пачовського, Петра Карманського.

Домінуючим настроєм молодомузівського періоду, як засвідчують назви збірок "Ой люлі, смутку!" ( 1906), "Блудні огні" ( 1907), "Пливем по морі тьми" (1909), є смуток, меланхолія, безнадія. Ті плачі, звернені до всього світу, вписуються в загальну атмосферу декадансу того часу і зумовлені його естетичною платформою, що оголосила зло космічним явищем.

Основну рису його таланту І. Франко в рецензії на збірку "Ой люлі, смутку!" дуже точно окреслив як "високий тон і пафос, що нагадує церковні гімни, релігійний запал - релігійний не в значенні якої-небудь вузької конфесійності, але тим, що автор поневолі кожде явище, кожду життєву загадку підносить на той високий рівень, де щезають буденні дрібниці і відкриваються основні проблеми людського духу й людської етики, контрасти і конфлікти добра і зла, права й обов'язку"

Образність збірки "Ой люлі, смутку!" була дещо незвичною для галицького читача, цю оригінальність створювали елементи екзотичного пейзажу: замість шуму верб та смерек тут лопотіли мірти й кипариси, замість хвиль Дністра й Черемоша котилися води Тібру. Та в цей незвичний антураж впліталися українське фольклорне "тройзілля", традиційне "зілля-рута", "чорні хмари", "вороння"... Поетове серце прагнуло "храму спокою", шукало "базу мрій", але в образи, настрої, ритми вривалися інтонації "бурлацької пісні" та франківських творів.

Поезія П. Карманського "молодомузівського" періоду збагачувалася новими мотивами, образами, інтонаціями, від книжки до книжки міцніла нота громадянськості. Так, у збірці "Блудні огні" посилені публіцистичні інтонації поєднуються з іронією та сарказмом. Голос поета міцніє й набирає потуги особливо тоді, коли він бачить перед собою адресата, до якого звертається, - це переважно філістер, позбавлений духовних інтересів. Зате скільки теплоти й непідробного болю у віршах про емігрантів!

Збірка "Пливем по морі тьми" чи не найбільш поліфонічна з усіх книжок П. Карманського. В ній особливо виділяється культурний пласт, апелювання - то назване, то проведене підтекстом - до творів світової літератури й мистецтва, мотивам і образам з яких поет пропонує своє трактування. Характерний зразок - названий половиною першого рядка вірша Гете "Міньйона" ("Ти знаєш край...").

Професор Богдан Рубчак називає цілу низку спорідненостей П. Карманського з європейською поетичною традицією: "Тематикою до Бодлера найбільше зближався Карманський, хоч у його поезії бачимо також сліди німецького романтизму, резигнацію типу Ленау і жовчну іронію типу Гейне. Його мотиви розпачливої самоаналізи, трагічного світогляду, час від часу гротескні образи, такі зацікавлення, як проблеми самогубства, вуличні будні, гріх і погорда до життя, - могли великою мірою епатувати тодішнього галицького читача".

Перша світова війна застала поета в Тернополі. У 1915 р. П. Карманський опиняється у Відні, потім разом з Б. Лепким та В. Пачовським працює у таборах українських військовополонених в Німеччині. Він стає одним із діячів Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР), згодом переїздить на Східну Україну, виконує дипломатичні місії Української Народної Республіки (УНР) за кордоном, зокрема їде до Бразилії збирати кошти для ЗУНР; з 1922 до 1931 р. живе за океаном, переважно в Бразилії, де займається громадською роботою, організовує шкільництво, українську пресу, редагує газету "Український хлібороб".

Про життя поета періоду першої світової війни, його мандри з країни в країну, настрої та переживання мало відомо. Найбільше свідчень про це в двох поетичних збірках тих років - "Al fresco" ( 1917) та "За честь і волю" ( 1923). Перша починається недвозначною й категоричною заявою, що з ідеями "молодомузівської" доби покінчено, їх викинено як зужитий театральний реквізит.

Гей плаксо, смутку мій, ти паяце банальний!
Зійди вже раз з дощок народного театру!
Відсунься в тінь куліс і розпали там ватру,
Нагрій води, обмий твій пудер анормальний.
("Інтродукція")

Така зміна орієнтації не була чимось винятковим у тогочасній літературній ситуації. Від "позасвітніх гомонів", "левад забуття" повертали своїх героїв на грішну землю, у вир реальних подій Богдан Лепкий, Наталя Кобринська, Михайло Яцків, після розпаду Австро-Угорщини живлячи надії на відродження української державності. Настрої поета відбилися у збірці "Al fresco". Ніколи - ні до того, ні після - у творчості П. Карманського не виявляв себе так рельєфно сатиричний голос, не набували такого звучання іронія та гротеск. Яскравий приклад - вірш "Героям".

Збірка "За честь і волю" була наче антитезою до "Al fresco", замість іронії та гротеску тут з'являється піднесеність, викликана збуренням народу, що виступив за своє природне право бути "свобідним" на своїй землі, за право будувати власну державу.

Із бразильського періоду життя поета збереглася не тільки поема "Плач бразильської пущі", а й низка віршів, що були опубліковані переважно в журналі "Світ". Після орієнтальної лірики Агатангела Кримського у нас не було такої повнокровної, соковитої поезії про далекі невідомі краї.

Петро Карманський повернувся додому у 1931 р., працював учителем гімназії в Дрогобичі. У пресі його ім'я з'являється рідко. Твори, які Карманський привіз з собою, не друкувалися, крім книжки спогадів про молодомузівців "Українська богема", що вийшла у Львові 1936 р.

У 1940 р. Карманського прийняли до Спілки письменників України, незабаром у Києві вийшла збірка його поезій "До сонця" ( 1941), яку зредагував і вступне слово до якої написав Максим Рильський, у тому ж році з'явилися друком "Поеми".

Повоєнні роки були нелегкими в житті поета. У газетах і журналах іноді з'являлися його вірші, а в 1952 р. вийшла збірка "На ясній дорозі", але кожен, хто читав ці твори, розумів, що це не поезія П. Карманського, а типова данина режимові.

Зате Карманський наполегливо перекладає "Божественну комедію" Данте. Він встиг завершити цю титанічну працю і невдовзі перед смертю (помер поет 16 квітня 1956 р.) побачив надрукованою першу частину - "Пекло", що вийшла в співавторстві з Максимом Рильським.

Та П. Карманський завжди залишався талановитим поетом і в розділах поеми про Франка, над якою працював протягом багатьох літ ( у 1944-1946 рр. обіймав посаду директора меморіального музею Івана Франка у Львові), й у віршах про кохання, з яких його друг літературознавець Я. Ярема уклав збірку "Осінні зорі".

Твори

Критика

Ключевые слова: Петро Карманський, биография П. Карманского, детальна біографія Петра Карманського, скачать биографию, скачать бесплатно, украинские писатели 20 века, українські письменники 20 ст.

Читайте также

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
петро карманський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
биография п. карманского

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
детальна біографія петра карманського

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать биографию

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
скачать бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
украинские писатели 20 века

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські письменники 20 ст.

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Карманський. Детальна біографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився Петро Сильвестрович Карманський 29 травня 1878 р. в містечку Чесанові Любешівського повіту (тоді Австро-Угорщина, тепер - Польща) у родині ремісника. Батьки віддають Петра до української гімназії в Перемишлі. У 1899 р. вірші П. Карманського з'являються на сторінках журналу "Руслан", цього ж року виходить перша збірка "З теки самовбивці".