# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.description
Find matching (architectural business card - country)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.description
Finden Sie passende (Laender und Hauptstaedte)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
День Європи святкується Радою Європи 5 травня, Європейським Союзом - 9 травня, а в Україні з 2003 року - у третю суботу травня, тобто 21 травня 2022 р.

Цьогоріч Дні Європи в Україні особливі - ми зустрічаємо їх в умовах війни. Український народ героїчно відстоює від рашистської навали демократію, свободу, історію, культуру, людські життя та мрії усієї прогресивної Європи. Попри всі перешкоди, ми будемо відкривати нові шляхи, нові простори для розвитку України й кожного з нас.

Калейдоскоп інтерактивних вправ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.description
Шкільний європейський клуб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Галопом по Європі

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайди відповідність

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Європейський Союз

# data[].attributes.attachment_link.description
Перевір свої знання про Європейський Союз.

# data[].attributes.headline
Європейський Союз

# data[].attributes.body
Європейський Союз

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Європе́йський Сою́з, іноді також Європе́йська У́нія ( англ. European Union; нім. Europäische Union; фр. Union européenne; скорочення: Євросоюз, ЄС) - економічний і політичний союз, що об'єднує 27 держав-членів, що розташовані в Європі. Веде свій початок від утворення Європейської спільноти з вугілля й сталі (ЄСВС) і Європейської економічної спільноти (ЄЕС), які складались із шести країн у 1957 році. У наступні роки територія ЄС була збільшена за рахунок включення нових держав-учасниць, одночасно збільшуючи свою сферу впливу шляхом розширення політичних повноважень. У сучасному вигляді існує на основі Маастрихтського договору, підписаному 7 лютого 1992 року й чинному з 1 листопада 1993. Останній значний перегляд конституційних принципів ЄС був затверджений у Лісабонській угоді, яка набула чинності в 2009 році. Юридично в ЄС не виділено столиці, але де-факто таким є місто Брюссель, де базується більшість інституцій Європейського союзу.

ЄС діє через систему незалежних наднаціональних інституцій і спільно узгоджених рішень держав-членів. Найважливішими інституціями ЄС є: Європейська комісія, Рада Європейського Союзу, Європейська рада, Суд Європейського Союзу, Європейський центральний банк і Європейський парламент, який обирається кожні 5 років громадянами Європейського Союзу.

У ЄС діє єдиний ринок через стандартизовану систему законів, що діють у всіх державах-членах. У Шенгенській Зоні (до складу якої входять 22 держави-члени й 4 держави, що не є членами ЄС) паспортний контроль скасовано. Політика ЄС спрямована на забезпечення вільного руху людей, товарів, послуг і капіталу, законодавчих актів про спільні питання справедливості й підтримки спільної торгової політики, сільського господарства, рибальства й регіонального розвитку. Єврозона ( валютний союз), була заснована в 1999 році й вступила в повну силу в 2002, коли були введені в обіг монети й банкноти євро. Станом на 2017 рік, у Єврозону входять 19 держав-учасниць, що використовують євро як свою національну валюту. ЄС відіграє важливу роль у спільній зовнішній і безпековій політиці. Європейський Союз має постійні дипломатичні місії по всьому світу й офіційних представників в ООН, Світовій організації торгівлі (СОТ), "Великій Сімці" й "Великій двадцятці".

На сьогодні, Європейський Союз займає площу 4 233 255 км 2 ( 7-ме місце у світі), з населенням близько 445 мільйонів людей ( 3-тє місце). Загальний номінальний валовий внутрішній продукт складає більше 17 трлн доларів США ( 2-ге місце), за паритетом купівельної спроможності - 21 трлн доларів США ( 2-ге місце). Якщо вважати ЄС країною, то за доходом на душу населення він входив би в тридцятку (якщо окремо в рейтингу враховувати країни-членів ЄС) або двадцятку (якщо не враховувати) найзаможніших країн світу (серед усіх 186 або 158 відповідно). ЄС, наразі, не має власних збройних сил, але сприяє військовому співробітництву його країн-членів, більшість яких є членами НАТО. Через великий політичний і економічний глобальний уплив, Європейський Союз розглядають однією з потенційних наддержав.

З кінця Другої світової війни суверенні європейські країни укладали договори й тим самим співпрацювали й узгоджували політику (або об'єднували суверенітет) у дедалі більшій кількості сфер, у так званому європейському інтеграційному проєкті чи будівництві Європи ( фр. la construction européenne). Наступна хронологія окреслює правову основу Європейського Союзу (ЄС) - основної основи цього об'єднання. ЄС успадкував багато своїх нинішніх обов'язків від Європейських Співтовариств, які були засновані в 1950-х роках у дусі Декларації Шумана.

Протягом століть, що послідували за падінням Риму в 476 році, кілька європейських держав розглядали себе як translatio imperii ("передача правління") неіснуючої тоді вже Римської імперії: Імперія Франків (481-843) і Священна Римська імперія (962-1806) намагалися тим самим відродити Рим на Заході. Ця політична філософія наднаціонального панування над континентом, аналогічна прикладу древньої Римської імперії, привела до раннього середньовіччя в концепції відродження імперії ("відновлення імперії"), або в формах Reichsidee ("імперська ідея") або релігійно натхненний Imperium Christianum ("християнська імперія"). Середньовічний християнський світ і політична влада папства були названі, як такі, що сприяють європейській інтеграції і єдності.

У східних частинах континенту Московське Царство і, врешті-решт, Російська Імперія (1547-1917) оголосили Москву Третім Римом і спадкоємцем східних традицій після падіння Константинополя в 1453 році. Розрив між грецьким Сходом та латинським Заходом вже збільшився завдяки політичному поділу Римської імперії в IV столітті та Великій схизмі 1054 року, і врешті-решт його знову розширять залізною завісою (1945-1991) до розширення Європейського Союзу в напрямку Центрально-східної Європи з 2004 року.

Загальноєвропейська політична думка справді виникла в XIX столітті, натхненна ліберальними ідеями Французької та Американської революцій після загибелі імперії Наполеона (1804-1815). У десятиліття після підсумків Віденського конгресу, ідеали європейської єдності процвітали на всьому континенті, особливо в працях Войцеха Ястшембовського (1799-1882) або Джузеппе Мацціні (1805-1872). Термін Сполучені Штати Європи ( фр. États-Unis d'Europe) був використаний Віктором Гюго (1802-1885) під час виступу на Міжнародному конгресі миру, що відбувся в Парижі в 1849 році:

Прийде день, коли всі нації на нашому континенті утворять європейське братство ... Настане день, коли ми побачимо ... Сполучені Штати Америки та Сполучені Штати Європи віч-на-віч, що тягнуться один до одного через морів.

Протягом міжвоєнного періоду свідомість того, що національні ринки Європи взаємозалежні, хоча й конфронтаційні, поряд із спостереженням за більшим і зростаючим ринком США з іншого боку океану, живило потяг до економічної інтеграції континенту. У 1920 р., Виступаючи за створення Європейського економічного союзу, британський економіст Джон Мейнард Кейнс писав, що "слід створити Вільну профспілку..., яка б не вводила жодних протекціоністських мит проти продуктів інших членів Союзу". Протягом того ж десятиліття Річард фон Куденгове-Калергі, один із перших, хто уявив собі сучасний політичний союз Європи, заснував рух "Пан-Європа". Його ідеї вплинули на його сучасників, серед яких тодішній прем'єр-міністр Франції Арістід Бріан. У 1929 р. останній виступив з промовою за Європейський Союз перед асамблеєю Ліги Націй, попередниці ООН. У своєму радіозверненні в березні 1943 року, коли все ще вирувала війна, лідер Сполученого Королівства сер Вінстон Черчилль тепло сказав про "відновлення справжньої величі Європи" після досягнення перемоги і розмірковував про повоєнне створення "Ради Європи" що об'єднало б європейські держави для побудови миру.

9 травня 1950 року, через п'ять років після капітуляції нацистського режиму, Шуман звернувся до Західної Німеччини та інших європейських країн з ідеєю створити єдиний загальний транснаціональний орган для управління своїми підприємствами з виробництва, стратегічно важливими для військових потреб, сталі та вугілля. Цю промову, відому як "Декларація Шумана", вітали європейські уряди та ознаменували початок мирної європейської інтеграції, на відміну від націоналістичного напрямку та напруженого довоєнного суперництва. Це була перша конкретна офіційна пропозиція щодо європейського об'єднання. Однією з головних цілей плану стало примирення Франції та Німеччини і недопущення між ними війни у майбутньому, а також слабкість європейців на фоні появи двох наддержав - Сполучених Штатів та Радянського Союзу. Більш того, наслідки конфлікту спонукали європейських громадян до прагнення створити більш вільний і чесний континент, оскільки відносини між країнами мали розвиватись виключно мирним шляхом, щоб уникнути нового конфлікту між європейськими країнами.

Держави-засновники Європейської спільноти з вугілля та сталі (ЄСВС). У той час Алжир був частиною території Четвертої Французької республіки.

18 квітня 1951 року "план Шумана" було реалізовано через підписання Паризького договору про створення Європейської спільноти з вугілля і сталі (ЄСВС), що сприяло обміну сировиною, необхідною для металургії, тим самим прискорюючи економічний ріст, що дало незалежність виробництва в Європі від зовнішніх ринків. До складу ЄСВС увійшли шість країн: Бельгія, Італія, Люксембург, Нідерланди, Франція та ФРН ("європейська шістка", яка в подальшому стала "локомотивом" європейської інтеграції). Договір про ЄСВС набув чинності 23 липня 1952 року.

10 вересня 1952 року міністри закордонних справ країн-членів ЄСВС доручають Спільним зборам ЄСВС (прообразу майбутнього Європейського Парламенту) розробити проєкт Статуту Європейського політичного співтовариства (ЄПС). Проєкт Договору про європейське політичне співтовариство, підготовлений "Асамблею ad hoc", був готовий у лютому 1953 р. і передбачав створення повноцінно інституціональної структури влади, що максимально була наближена до національної моделі і мала функціонувати відповідно до принципу поділу влади. Так, законодавчий орган влади - двопалатний парламент (палата народів і Сенат), нижня палата якого мала обиратися шляхом загального голосування, що здійснював законодавчу діяльність і схвалював бюджет простою більшістю голосів обох палат, а також забезпечував демократичний контроль. Європейський виконавчий комітет мав здійснювати керівництво Співтовариством і володів правом законодавчої ініціативи. Він мав стати своєрідним урядом, що за функціями нагадую сучасну Європейську Комісію. На Раду національних міністрів покладався обов'язок гармонізувати діяльність Європейського виконавчого комітету і урядів держав-членів. Суд мав виступати в ролі своєрідного Касаційного Суду, до якого могли звертатися як юридичні, так і фізичні особи. Соціально-економічна рада виконувала консультативні функції.

Падіння Залізної завіси у 1989 відкрило шлях до подальшого розширення ЄС в Східну Європу. На фото: падіння Берлінського муру.

8 квітня 1965 року було підписано Договір про злиття виконавчих органів ЄСВС, Євратому та ЄЕС шляхом створення Європейської Комісії та Ради Європейського Союзу. 1 липня 1967 року цей Договір набув чинності. У 1968 році завершується формування зони вільної торгівлі та митного союзу (перших двох етапів інтеграції) Європейського економічного співтовариства (ЄЕС). Наприкінці 1969 року завершується формування спільного ринку (третього етапу інтеграції) ЄЕС. Цілі ЄЕС, визначені Римським договором 1957 року, виявились досягнутими.

На початку 70-х років розпочався процес розширення ЄЕС. 1 січня 1973 року членами ЄЕС стали Сполучене Королівство, Данія, Ірландія. 1 січня 1981 року членом ЄЕС стала Греція. 1 січня 1986 року членами ЄЕС стали Іспанія та Португалія.

7 лютого 1992 року у Маастрихті було підписано Маастрихтський договір (інша назва - Договір про Європейський Союз; саме поняття "Європейський Союз" з'явилось ще під час Паризької конференції 1972 року). Договір набув чинності 1 листопада 1993 року. Він визначив так звані "три колони" Європейського Союзу:

"перша колона" - Європейські Спільноти: ЄСВС, Євратом та Європейська Спільнота (замість старої назви "Європейська Економічна Спільнота"). Причому Європейська Спільнота є серцевиною та каркасом процесу інтеграції і за своїми властивостями становить "наднаціональний феномен";

"друга колона" - спільна зовнішня та безпекова політика;

"третя колона" - співробітництво у сферах юстиції та внутрішніх справ.

В економічному сенсі прийняття Маастрихтського договору означало курс на завершення формування єдиного внутрішнього ринку (четвертий рівень економічної інтеграції) та перехід до реалізації ідеї економічного та валютного союзу (п'ятий - найвищий рівень економічної інтеграції).

26 лютого 2001 року був підписаний Ніццький договір, який вніс зміни в механізми інституційного розвитку ЄС з огляду на його майбутнє розширення. Зокрема, квоти представництва в інституціях ЄС були перерозподілені з урахуванням потенційної участі у них нових членів. Положення цього договору набрали чинності 1 лютого 2003 року.

1 січня 2002 року до готівкового обігу була введена єдина грошова одиниця ЄС - євро, що стало етапом переходу до формування економічного та валютного союзу ЄС - найвищого етапу інтеграції. Станом на 2017 рік, євро перебуває в обігу на території 19 країн-членів ЄС. Сполучене Королівство та Данія вирішили відмовитися від введення євро на своїй території, усі інші країни раніше чи пізніше зобов'язані приєднатися до Єврозони.

1 травня 2004 року відбулося найбільше за усю історію розширення Європейського Союзу. Новими членами стали одразу десять країн: Естонія, Кіпр, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Словаччина, Словенія, Угорщина та Чехія.

17-18 червня 2004 року на Саміті ЄС у Брюсселі було схвалено текст Європейської конституції. 29 жовтня 2004 року Угоду про Європейську конституцію було підписано главами держав та урядів 25 країн-членів ЄС у Римі. Конституція ЄС складається з чотирьох розділів, у яких відображено головні цілі, завдання та функції ЄС, організаційна структура та процедура прийняття рішень, права і обов'язки всіх європейських органів управління, а також напрямки діяльності організації. 29 травня і 1 червня 2005 року населення Франції та Нідерландів голосує проти Конституційного договору. Негативні рішення референдумів спричинили паузу у прийнятті Європейської конституції.

В жовтні 2005 ЄС починає переговори про вступ з Туреччиною та Хорватією. 1 січня 2007 року до Європейського Союзу приймають Болгарію і Румунію. Європейській Союз налічує 27 членів.

У грудні 2007 року глави держав і урядів ЄС підписали Лісабонський договір про реформу Європейського Союзу (набув чинності 1 грудня 2009). Він поставив ЄС на нову договірну основу і зробив його демократичнішим, прозорішим і ефективнішим. Прийняття рішень ЄС було полегшено за рахунок того, що в багатьох випадках відпала потреба в одностайному голосуванні. Рішення, що приймаються кваліфікованою більшістю, поширюються тепер на багато інших сфер. Починаючи з 2014 року, для прийняття рішень Ради ЄС принципово необхідна "подвійна більшість". Відповідно до цього, для прийняття рішення Європейського Союзу у Раді міністрів потрібна більшість у 55 % країн-членів, що налічують 65 % населення (перехідне положення до 2017 року). Крім того, з'явилася посада "Голови Європейської Ради" та "Високого представника Євросоюзу з питань політики безпеки й зовнішньої політики", який відповідає за зовнішні відносини євроспільноти. Також Лісабонський договір зробив Хартію основних прав Європейського Союзу юридично обов'язковими для держав-членів.

З початку 2010-х років, Європейський Союз переживає ряд випробувальних факторів, серед яких боргова криза в деяких країнах Єврозони, зростаюча міграція з близькосхідних країн та вихід Сполученого Королівства з ЄС. У 2018 році було оголошено про завершення боргової кризи в Єврозоні та зменшення обсягів нелегальної міграції у більш ніж два рази (відносно піку в 2015). Вихід Сполученого Королівства з ЄС був запланований на 29 березня 2019 року, пізніше відкладений на 31 жовтня 2019, потім на 31 січня 2020.

Станом на 1 2020, населення Європейського Союзу становило близько 447 млн чоловік (5,8 % населення світу). У 2015 році в ЄС-28 народилося 5,1 мільйона дітей, що відповідає 10 народжуваності на 1000, що на 8 народжень нижче середнього світового показника. Для порівняння: коефіцієнт народжуваності в ЄС-28 становив 10,6 у 2000 році, 12,8 у 1985 році та 16,3 у 1970 році. Темп приросту її населення був позитивним і становив 0,23 % у 2016 році.

ЄС також має численні поліцентричні урбанізовані регіони, такі як Рейн-Рур (Кельн, Дортмунд, Дюссельдорф та ін.), Рандстад (Амстердам, Роттердам, Гаага, Утрехт та ін.), Франкфурт-Рейн-Майн (Франкфурт, Вісбаден, Майнц та ін.), фламандський алмаз (Антверпен, Брюссель, Лювен, Гент та ін.) та верхньосілезький район (Катовиці, Острава та ін.).

22 січня 2021 року Уповноважений із захисту державної мови Тарас Кремінь заявив, що зараз Україна веде перемовини з європейською асоціацією мовних інституцій. У підсумку Київ зможе отримати асоційоване членство до кінця 2021 року. Це посилить українські позиції на міжнародній арені, а також сприятиме перспективному застосуванню української мови як обов'язкової в країнах ЄС.

Через велику кількість офіційних мов, більшість установ використовують лише декілька робочих мов. Європейська комісія веде свою внутрішню діяльність трьома процедурними мовами: англійською, французькою та німецькою. Так само Суд Європейського Союзу використовує французьку як робочу мову, тоді як Європейський центральний банк веде свою діяльність переважно англійською мовою.

Загалом двадцять офіційних мов ЄС належать до індоєвропейської мовної сім'ї, представленої балто-слов'янською, італьською, германською, еллінською та кельтською гілками. Тільки чотири мови, а саме угорська, фінська, естонська (усі три уральські) та мальтійська (семітська), не є індоєвропейськими мовами. Три офіційні алфавіти Європейського Союзу (кирилиця, латиниця та новогрецька) походять від архаїчних грецьких писемностей.

Згідно з новими опитуваннями про релігійність в Європейському Союзі в 2015 році, проведеними Євробарометром, християнство є найбільшою релігією в Європейському Союзі, на нього припадає 71,6 % населення ЄС. Католики є найбільшою християнською групою, на них припадає 45,3 % населення ЄС, тоді як протестанти складають 11,1 %, східні православні - 9,6 %, а інші християни - 5,6 %.

Опитування громадської думки Євростату Євробарометра показали у 2005 р., Що 52 % громадян ЄС вірили в бога, 27 % у "якийсь дух або життєву силу", а 18 % не мали жодної форми віри. За останні роки багато країн зазнали падіння відвідуваності церкви та членства. Країнами, де найменше людей повідомили про релігійну віру, були Естонія (16 %) та Чехія (19 %). Найрелігійнішими країнами були Мальта (95 %, переважно католицька), а також Кіпр і Румунія (обидві переважно православні), кожна з яких приблизно 90 % громадян сповідувала віру у свого відповідного бога. В усіх країнах ЄС віра була вищою серед жінок, людей похилого віку, тих, хто має релігійне виховання, тих, хто залишив школу в 15 чи 16 років, і тих, хто "позиціонує себе праворуч від політичної шкали".

Для вступу до Євросоюзу країна-кандидат повинна відповідати Копенгагенським критеріям. Копенгагенські критерії - критерії вступу країн в Європейський союз, які були прийняті в червні 1993 року на засіданні Європейської Ради в Копенгагені і підтверджені в грудні 1995 року на засіданні Європейської Ради в Мадриді. Критерії вимагають, щоб в державі дотримувалися демократичні принципи, принципи свободи і пошани прав людини, а також принципи верховенства права. Також в країні має бути конкурентоздатна ринкова економіка і повинні визнаватися загальні правила і стандарти ЄС, включаючи прихильність цілям політичного, економічного і валютного союзу. Оцінку виконання цих критеріїв, країною, ставить Європейська Рада. Першою країною-членом, що покинула союз стало Сполучене Королівство, хоча до того Гренландія (автономна провінція Данії) вийшла в 1985 році. У Лісабонській угоді тепер передбачено положення щодо того, як країна-член може вийти з ЄС.

Є вісім офіційних країн-кандидатів на вступ до Європейського союзу: Албанія, Боснія і Герцеговина, Молдова, Північна Македонія, Сербія, Туреччина, Україна та Чорногорія. Грузія офіційно визнається потенційним кандидатом. Косово також називається потенційним кандидатом, однак Європейська Комісія не вважає її незалежною країною, оскільки не всі держави-члени визнають її окремою від Сербії.

Чотири країни-не-ЄС, які утворюють Європейську асоціацію вільної торгівлі (ЄАВТ), досить тісно інтегровані з ЄС: Ісландія, Ліхтенштейн та Норвегія через Європейську економічну зону, а Швейцарія має подібні зв'язки через двосторонні угоди. Відносини європейських мікродержав ( Андорра, Ватикан, Монако та Сан-Марино) з ЄС, включають використання євро та інших сфер співробітництва.

Європейський союз розташований на більшій частині Західної і Центральної Європи, що охоплює 4 423 147 км². Його європейська територія простягається з північного сходу Фінляндії до південного заходу Португалії та з північного заходу Ірландії до південного сходу Кіпру. Крім того, в склад входять багато заморських територій держав-членів ЄС.

Населення ЄС є високо урбанізованим, де близько 75 % населення (в 2020 році воно зросте до 90 % у семи державах) проживає у містах. Міста широко розкидані по всьому об'єднанні, а навколо Бенілюксу є найбільші скупчення. Зростаючий відсоток цього, пов'язаний з розширенням низької щільності міст. У деяких випадках зростання міст було пов'язано з притоком коштів ЄС до регіону.

У 1957 році, коли було засновано Європейський Союз, він не мав жодної екологічної доктрини або навіть екологічних законів. Сьогодні в ЄС є одні з найбільш прогресивних екологічних політик у всьому світі, і екологічне законодавство об'єднання протягом останніх чотирьох десятиліть надзвичайно розвинулося. Європейське законодавство зараз поширюється на всі сфери охорони довкілля, такі як: боротьба із забрудненням повітря, захист води, переробка відходів, охорона природи та контроль хімічного забруднення, розвиток біотехнологій та інше. Європейський інститут екологічної політики констатує, що в законодавстві ЄС, охорона довкілля охоплює понад 500 директив, нормативних актів та рішень. Екологічне законодавство стало центральним напрямом європейської політики.

Такі динамічні події є дивовижними, з урахуванням правових та інституційних умов, які існували в 1950-х та кінці 1960-х років. Працюючи без будь-яких законодавчих повноважень, європейські політики розширили здатність об'єднання діяти, визначивши екологічну політику як економічну проблему. Однак з плином часу екологічна політика ЄС виникла як формальна політична сфера, з її власними принципами та політичними процедурами. Правова база екологічної політики ЄС не була чітко визначена до введення в дію Єдиного європейського акту в 1987 році.

Спочатку екологічна політика Європейського Союзу була досить інтроспективною. Однак останнім часом ЄС продемонстрував посилене лідерство у глобальному екологічному управлінні. Прикладом цього є роль об'єднання в забезпеченні ратифікації та набрання чинності Кіотського протоколу перед лицем протидії Сполучених Штатів. Цей міжнародний аспект відображено у шостій Програмі дій ЄС щодо довкілля, яка визнає, що її стратегічні цілі можуть бути досягнуті лише в тому випадку, якщо буде активно підтримано і належним чином впроваджено низку важливих міжнародних природоохоронних угод. Набуття чинності Лісабонського договору ще більше посилив амбіції ЄС щодо екологічного лідерства на планеті.

Величезна кількість екологічного законодавства ЄС, яке існує на сьогоднішній день, відіграло важливу роль у поліпшенні середовища існування та захисту місцевих видів в Європі, а також у сприянні поліпшенню атмосферного повітря, якості води та переробку відходів. Проте значні виклики залишаються як для досягнення цілей та прагнень існуючих держав-членів, так і для створення нових цілей та дій, які сприятимуть подальшому покращенню довкілля та якості життя в Європі.

Одним із пріоритетів екологічної політики ЄС є боротьба зі зміною клімату. 2007 року держави-члени погодились, що ЄС має використовувати 20 % відновлюваних джерел енергії у майбутньому та зменшити викиди діоксиду вуглецю до 2020 року не менше ніж на 20 % у порівнянні з 1990 роком. Це передбачає заходи, згідно з якими до 2020 року 10 % від загального обсягу палива, що використовується автомобілями на території союзу, повинно надходити з відновлюваних джерел, таких як біопаливо. Це вважається одним із найамбітніших рухів у важливому індустріальному регіоні світу для боротьби зі зміною клімату.

Європейський Союз діє через гібридну систему наднаціонального та міжурядового прийняття рішень, і відповідно до принципів передачі (який говорить, що він повинен діяти лише в межах компетенції, наданої йому договорами) та субсидіарності (що говорить що вона повинна діяти лише там, де цілі не можуть бути достатньо досягнуті державами-членами, діючими самостійно). Закони, ухвалені інституціями ЄС, приймаються в різних формах. Взагалі їх можна поділити на дві групи: ті, які набувають чинності без необхідності національних заходів імплементації (регуляторів), і ті, які спеціально вимагають національних заходів імплементації (директиви).

Складність та багатогранність Європейського Союзу як наднаціонального об'єднання породжує необхідність створення потужної та розгалуженої системи управління та координації дій, для досягнення поставлених цілей Союзу. Країни-членів Європейського Союзу передають повноваження у вирішенні деяких питань незалежним інститутам, які представляють інтереси Союзу, його держав і громадян. Європейська Комісія захищає інтереси Союзу в цілому, кожен національний уряд представлений в Раді Міністрів (Раді), а члени Європейського Парламенту безпосередньо обираються громадянами ЄС. Таким чином, демократія і верховенство закону - наріжний камінь цієї структури.

Конституційно ЄС має певну схожість як з конфедерацією, так і з федерацією, але формально не визначив себе ні тим, ні іншим. (Він не має формальної конституції: його статус визначено Договором про Європейський Союз та Договором про функціонування Європейського Союзу). Вона є більш інтегрованою, ніж традиційна конфедерація держав, оскільки загальний рівень уряду широко використовує голосування кваліфікованою більшістю при прийнятті деяких рішень серед держав-членів, а не покладаючись виключно на одностайність. Вона менш інтегрована, ніж федеративна держава, оскільки вона не є державою самостійно: суверенітет продовжує витікати "знизу вгору", від кількох народів окремих держав-членів, а не від єдиного недиференційованого цілого. Це відображається в тому факті, що країни-члени залишаються "господарями договорів", зберігаючи контроль над розподілом компетенції союзу шляхом конституційних змін (зберігаючи таким чином так званий Kompetenz-kompetenz); у тому, що вони зберігають контроль над використанням збройної сили; вони зберігають контроль над оподаткуванням; і в тому, що вони зберігають право одностороннього виходу відповідно до статті 50 Договору про Європейський Союз. Крім того, принцип субсидіарності вимагає, щоб таким чином визначалися лише ті питання, які необхідно вирішувати колективно.
Інституції Європейського Союзу
Європейська Рада дає політичне керівництво ЄС. Вона збирається щонайменше чотири рази на рік і складається з президента Європейської ради (зараз Шарль Мішель), президента Європейської комісії та одного представника від кожної країни-члени (або її глави держави, або глави уряду). У її засіданнях також бере участь високопоставлений представник Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки (нині Жозеп Боррель). Деякі описують Європейську раду як "вищий політичний авторитет союзу". Вона бере активну участь у переговорах щодо змін договорів та визначає політичний порядок денний та стратегії ЄС.

Завданнями президента Європейської Ради є забезпечення зовнішнього представництва ЄС, досягнення консенсусу та вирішення розбіжностей між державами-членами як під час засідань Європейської Ради, так і в періоди між ними.

Європейська комісія виступає одночасно як виконавчий орган ЄС, відповідальний за повсякденне функціонування ЄС, а також як законодавчий ініціатор, який має єдині повноваження пропонувати закони для обговорення. Комісія є "охоронцем договорів" і відповідає за їх ефективну роботу та охорону. Де-факто вона функціонує як кабінет міністрів, з 27 європейськими комісарами з різних сфер політики, по одному від кожної країни-члени, хоча комісари зобов'язані представляти інтереси ЄС в цілому, а не своєї країни.

Один із 27 є президентом Європейської комісії (зараз Урсула фон дер Ляєн на 2019-2024 роки), призначена Європейською радою за умови схвалення парламенту. Після президента найвизначнішим комісаром є верховний представник Союзу із закордонних справ і політики безпеки, який за посадою є віце-президентом Європейської комісії, а також обирається Європейською радою. Інші 26 комісарів згодом призначаються Радою Європейського Союзу за погодженням з призначеним президентом. 27 комісарів як єдиний орган підлягають затвердженню (або іншим чином) голосуванням Європейського парламенту.

Рада Європейського Союзу (також називається "Рада міністрів", її колишня назва) формує половину законодавчого органу ЄС. Він складається з представника від уряду кожної країни-члени і збирається в різному складі залежно від сфери політики, яка розглядається. Незважаючи на різну конфігурацію, він вважається одним тілом. Крім законодавчих функцій, члени ради також мають виконавчі обов'язки, такі як розробка спільної зовнішньої політики та політики безпеки та координація широкої економічної політики в Союзі. Головування в раді змінюється між державами-членами, кожна з яких займає його протягом шести місяців. З 1 липня 2022 року посаду займає Чехія.

Європейський парламент є одним із трьох законодавчих інституцій ЄС, якому разом із Радою Європейського Союзу доручено вносити зміни та затверджувати пропозиції Європейської Комісії. 705 депутатів Європейського парламенту (ЄП) обираються громадянами ЄС кожні п'ять років на основі пропорційного представництва. Депутати Європарламенту обираються на національній основі, і вони засідають відповідно до політичних фракцій, а не за національністю. Кожна країна має певну кількість мандатів і поділена на субнаціональні виборчі округи, де це не впливає на пропорційний характер системи голосування.

Багаторічна фінансова рамка Європейського Союзу на 2014-2020 рр.[99]

У бюджеті на 2010 рік у розмірі €141.5 мільярда найбільшою окремою статтею видатків була "згуртованість та конкурентоспроможність" - близько 45 відсотків загального бюджету. Далі було " сільське господарство" з приблизно 31 відсотком від загальної кількости. " Розвиток сільських районів, навколишнє середовище та рибальство" займає близько 11 відсотків. " Адміністрація" займає близько 6 відсотків. " ЄС як глобальний партнер" і " громадянство, свобода, безпека і справедливість " мали приблизно 6 і 1 відсоток відповідно.

Європейський суд авдиторів за законом зобов'язаний надати парламенту та раді (зокрема Раді з економічних і фінансових питань) "заяву про впевненість щодо достовірности рахунків, а також законности та правильности основних операцій". Суд також дає висновки та пропозиції щодо фінансового законодавства та заходів боротьби з шахрайством. Парламент використовує це, щоб вирішити, чи схвалити роботу комісії з бюджетом.

Європейська палата авдиторів щороку, починаючи з 2007 року, підписує рахунки Європейського Союзу і, даючи зрозуміти, що у Європейської комісії ще більше роботи, підкреслила, що більшість помилок відбувається на національному рівні. У своєму звіті за 2009 рік авдитори виявили, що п'ять сфер витрат Союзу, сільське господарство та фонд гуртування, суттєво постраждали від помилок. У 2009 році Європейська комісія підрахувала, що фінансовий ефект від порушень становив €1,863 мільйони.

У листопаді 2020 року члени союзу, Угорщина та Польща, заблокували схвалення бюджету ЄС на засіданні Комітету постійних представників (Coreper), посилаючись на пропозицію, яка пов'язувала фінансування з дотриманням верховенства права. Бюджет передбачав фонд відновлення від COVID-19 у розмірі €750 мільярдів.

Європейський центральний банк, центральний банк Єврозони

визначає валютну політику країн ЄС;

встановлює ключові процентні ставки;

управляє офіційними резервами Європейської системи Центральних Банків (ESCB), головним завданням якої є підтримка стабільности цін;

має право санкціонувати емісію банкнот в межах валютного союзу.

Європейський інвестиційний банк - орган ЄС, заснований в 1959 р. Європейським Союзом для сприяння розвитку, інтеграції і співпраці шляхом надання інвестиційних позик. Позики надаються під однаковий відсоток, що забезпечує збалансованість управління позикою в частині погашення заборгованости. Позики надаються для розвитку відсталих європейських регіонів і реалізації проєктів, що представляють спільний інтерес.

Економічний і соціальний комітет - консультативний орган ЄС, що спостерігає за функціонуванням єдиного внутрішнього ринку. Комітет складається з 317 членів, які представляють різні сфери економіки і соціальні групи і незалежні у виконанні своїх обов'язків.

Комітет регіонів - консультативний орган Ради ЄС і Комісії, який розробляє висновки з усіх питань, що зачіпають інтереси регіонів. Комітет складається з 317 членів - представників регіональних і місцевих органів, повністю незалежних у виконанні своїх обов'язків

У грудні 2007 року, Лісабонською угодою була створена нова посада "Верховного представника Євросоюзу з питань закордонних справ і політики безпеки" що призначається кваліфікованою більшістю від складу Європейської Ради за погодженням з Президентом Європейської комісії та Європейським парламентом.

Відповідно до статей 18 і 27 Договору про Європейський Союз, Верховний представник ЄС з питань закордонних справ і політики безпеки:

проводить спільну зовнішню політику Євросоюзу і політику безпеки;

вносить пропозиції щодо її розвитку;

головує в Раді закордонних справ;

є одним з віцепрезидентів Комісії;

забезпечує узгодженість Союзу з питань зовнішнього впливу;

несе відповідальність в рамках покладених на нього в області зовнішніх зв'язків і координації інших аспектів зовнішньої діяльності Союзу повноважень;

представляє Союз з питань, що належать до спільної зовнішньої політики і політики безпеки;

веде політичний діалог з третіми особами та країнами від імені Союзу та висловлює позицію Союзу в міжнародних організаціях та на міжнародних конференціях.

З 1 грудня 2019 року Верховним представником Європейського союзу із питань закордонних справ є Жозеп Боррель.

Держави-члени зберігають усі повноваження, які прямо не передаються Європейському Союзу. У деяких сферах ЄС користується виключною компетенцією. Це ті сфери, в яких країни-члени відмовилися від будь-якої можливості приймати законодавство. В інших сферах ЄС та його держави-члени поділяють компетенцію щодо прийняття законів. Хоча обидва можуть приймати закони, країни-члени можуть приймати закони лише в тій мірі, в якій ЄС цього не зробив. В інших сферах політики ЄС може лише координувати, підтримувати та доповнювати дії держав-членів, але не може приймати законодавство з метою гармонізації національного законодавства.

Те, що конкретна сфера політики належить до певної категорії компетенції, не обов'язково свідчить про те, яка законодавча процедура використовується для прийняття законодавства в цій сфері. Різні законодавчі процедури використовуються в межах однієї категорії компетенції і навіть в одній і тій самій сфері політики.

Європейський Союз заснований на низці договорів. Вони спочатку створили Європейське співтовариство та ЄС, а потім внесли зміни до цих установчих договорів. Це договори, що надають повноваження, які встановлюють широкі політичні цілі та створюють установи з необхідними юридичними повноваженнями для реалізації цих цілей. Ці юридичні повноваження включають можливість ухвалювати законодавство, яке може безпосередньо впливати на всі країни-члени та їх мешканців. ЄС є суб'єктом права з правом підписувати угоди та міжнародні договори.

Відповідно до принципу верховенства національні суди зобов'язані забезпечувати виконання договорів, які їх країни-члени ратифікували, і, таким чином, законів, прийнятих відповідно до них, навіть якщо це вимагає від них ігнорування суперечливих національних законів і (в межах) навіть конституційних положень.

Файл:Towers of the Court of Justice of the European Union (CJEU) after fifth extension, January 2020.jpg
Місцезнаходження СПЄС, Палац Суду, у місті Люксембург.

Судова гілка влади Європейського Союзу формально називається Судом справедливости Європейського Союзу та складається з двох судів:

Європейський суд справедливости: в першу чергу розглядає справи, розглянуті державами-членами, установами, а також справи, передані йому судами держав-членів. Через доктрину прямої дії та верховенства багато рішень Суду автоматично застосовуються у внутрішніх правопорядках держав-членів.

Суд загальної юрисдикції: в основному розглядає справи, які розглядаються фізичними особами та компаніями безпосередньо в судах ЄС, а Трибунал з державної служби Європейського Союзу вирішує спори між Європейським Союзом та його державною службою. Рішення Суду загальної юрисдикції можуть бути оскаржені в Суді спредливости, але лише з точки зору права.

У договорах проголошується, що сам Європейський Союз "заснований на цінностях поваги до людської гідності, свободи, демократії, рівності, верховенства права та поваги до прав людини, включаючи права осіб, які належать до меншин... у суспільстві в якому переважають плюралізм, недискримінація, толерантність, справедливість, солідарність і рівність між жінками і чоловіками ".

У 2009 році Лісабонська угода надала юридичну силу Хартії основоположних прав Європейського Союзу. Хартія є кодифікованим каталогом основних прав, за якими можна оцінити правові акти ЄС. Він консолідує багато прав, які раніше були визнані Судом ЄС і випливали з "конституційних традицій, спільних для держав-членів". Суд ЄС вже давно визнає основні права і іноді скасовує законодавство ЄС недійсним через недотримання ним цих основних прав.

ЄС незалежний від Ради Європи, хоча вони спільні цілі та ідеї, особливо щодо верховенства права, прав людини та демократії. Крім того, Європейська конвенція з прав людини та Європейська соціальна хартія, а також джерело права для Хартії основних прав створені Радою Європи. ЄС також просуває питання прав людини в широкому світі. ЄС виступає проти смертної кари і пропонує її скасувати у всьому світі. Умовою членства в ЄС є скасування смертної кари.

Європейський омбудсман був заснований Маастрихтським договором. Омбудсман обирається Європарламентом на термін повноважень парламенту, а посада оновлюється. Будь-який громадянин або організація ЄС може звернутися до омбудсмана з проханням провести розслідування в установі ЄС на підставі поганого управління (адміністративні порушення, несправедливість, дискримінація, зловживання владою, невідповідь, відмова в інформації або невиправдана затримка). Емілі О'рейлі є омбудсвуманом з 2013 року.

З моменту створення Європейського Союзу в 1993 році він розвинув свої компетенції у сфері юстиції та внутрішніх справ; спочатку на міжурядовому рівні, а потім на наднаціональному. Відповідно, профспілка ухвалила закони в таких сферах, як екстрадиція, сімейне право, право притулку та кримінальне правосуддя. Заборона сексуальної дискримінації та дискримінації за національністю давно закріплена в договорах. Останніми роками вони були доповнені повноваженнями щодо законодавчої боротьби з дискримінацією за ознаками раси, релігії, інвалідності, віку та сексуальної орієнтації. Завдяки цим повноваженням ЄС прийняв законодавство про сексуальну дискримінацію на робочому місці, дискримінацію за віком та расову дискримінацію.

ЄС також створив агентства для координації поліцейського, прокурорського та імміграційного контролю в країнах-членах: Європол для співпраці поліцейських сил, Євроюст для співпраці між прокурорами та Frontex для співпраці між органами прикордонного контролю. ЄС також керує Шенгенською інформаційною системою, яка забезпечує спільну базу даних для поліції та імміграційних органів. Це співробітництво необхідно було особливо розвивати з появою відкритих кордонів через Шенгенську угоду та пов'язану з цим транскордонну злочинність.

Попередники Європейського Союзу не були задумані як військовий альянс, оскільки НАТО в основному вважалося належним і достатнім для оборонних цілей. 22 члени ЄС є членами НАТО,, Швеція знаходиться на етапі вступу, а інші країни дотримуються політики нейтралітету. Західноєвропейський союз, військовий союз із застереженням про взаємну оборону, був розпущений у 2010 році, оскільки його роль була передана ЄС.

Після виходу Сполученого Королівства Франція є єдиною членом, офіційно визнаним державою з ядерною зброєю, і єдиним власником постійного місця в Раді Безпеки Організації Об'єднаних Націй. Франція та Італія також є єдиними країнами ЄС, які мають потенціал для проєкції сили за межами Європи. Італія, Німеччина, Нідерланди та Бельгія беруть участь у ядерному обміні НАТО.

Більшість країн ЄС виступили проти Договору про заборону ядерної зброї.

Європейський Союз використовує такі інструменти зовнішніх відносин, як Європейська політика сусідства, яка прагне прив'язати ці країни на схід і південь від європейської території ЄС до союзу. Ці країни, насамперед країни, що розвиваються, включають тих, хто прагне одного дня стати або членом Європейського Союзу, або тісніше інтегруватися з Європейським Союзом. ЄС пропонує фінансову допомогу країнам європейського сусідства, якщо вони відповідають суворим умовам урядової реформи, економічної реформи та інших питань, пов'язаних із позитивною трансформацією. Цей процес зазвичай підтримується Планом дій, узгодженим як Брюсселем, так і цільовою країною.

Міжнародне визнання сталого розвитку як ключового елемента неухильно зростає. Його роль було визнано на трьох великих самітах ООН зі сталого розвитку: Конференції ООН з навколишнього середовища та розвитку (UNCED) 1992 року в Ріо-де-Жанейро, Бразилія; Всесвітній саміт зі сталого розвитку (WSSD) 2002 року в Йоганнесбурзі, Південна Африка; та Конференція ООН зі сталого розвитку (UNCSD) 2012 року в Ріо-де-Жанейро. Іншими ключовими глобальними угодами є Паризька угода та Порядок денний сталого розвитку до 2030 року (Організація Об'єднаних Націй, 2015). ЦУР визнають, що всі країни повинні стимулювати дії в таких ключових сферах - люди, планета, процвітання, мир і партнерство - для того, щоб подолати глобальні виклики, які мають вирішальне значення для виживання людства.

Діяльність ЄС щодо розвитку базується на Європейському консенсусі з питань розвитку, який був схвалений 20 грудня 2005 року державами-членами ЄС, радою, Європейським парламентом та комісією. Застосовується на основі принципів спроможного підходу та підходу до розвитку, заснованого на правах.

Угоди про партнерство та співробітництво - це двосторонні угоди з державами, які не є членами.

Президент Грузії Саломе Зурабішвілі, президент Молдови Мая Санду, президент України Володимир Зеленський та голова Європейської ради Шарль Мішель під час Батумської міжнародної конференції 2021 року. У 2014 році ЄС підписав угоди про асоціацію з усіма трьома державами.

Угода про асоціацію з Європейським Союзом робить щось подібне для значно більшого кола країн, частково як так званий м'який підхід ("морква замість палиці") для впливу на політику в цих країнах. Європейський Союз представляє всіх своїх членів у Світовій організації торгівлі (СОТ) і діє від імені держав-членів у будь-яких суперечках. Коли ЄС веде переговори щодо угоди, пов'язаної з торгівлею, поза рамками СОТ, наступна угода має бути затверджена урядом кожної окремої країни-члени ЄС.

Профіцит торгівлі послугами Європейського Союзу зріс із 16 мільярдів доларів у 2000 році до понад 250 мільярдів доларів у 2018 році.

У 2020 році, частково через пандемію COVID-19, Китай став найбільшим торговельним партнером ЄС, витіснивши Сполучені Штати.

Європейський Союз має другу в світі економіку за розміром номінального ВВП і паритетом купівельної спроможности. Станом на 2016 рік, за даними Міжнародного валютного фонду, його номінальний ВВП становив 16,5 трильйона Євро, що становить 22,8 % світового ВВП. Євро, що використовується в 19-ти з 27-ми членами ЄС а також 6-ма іншими європейськими країнами, займає друге місце у світі за величиною валютних резервів та обсягами торгівлі.

Економіка Європейського Союзу складається з єдиного простору змішаних національних економік, що базуються на вільних ринкових відносинах та розвиненій соціальній політиці. ВВП за паритетом купівельної спроможности на душу населення у 2015 становив 37,8 тис. дол. у порівняні з 57 тис. дол. в США та 14,3 тис. дол. в КНР. З низьким коефіцієнтом Джині (що становить 0,31) в ЄС є більш рівномірний розподіл доходів ніж в середньому у світі.

Серед головних бірж ЄС є Euronext, Франкфуртська та Лондонська. Європейський Союз є чистим експортером капіталу. Іноземні інвестиції в ЄС у 2012 становили 5,1 трлн дол., а інвестиції ЄС в інші країни - 9,1 трлн дол., що є найвищими показниками в світі.

З початку боргової кризи в 2009 році у ЄС виникли протилежні економічні ситуації між країнами Південної Європи з одного боку, і Центральної та Північної Європи з іншого боку: підвищення рівня безробіття та державного боргу в країнах Середземномор'я та зниження рівня безробіття з підвищенням темпів зростання ВВП у країнах Східної та Північної Європи. У 2015 році державний борг у Європейському Союзі становив 85 % ВВП, з відмінностями між найнижчим показником в Естонії - 9,7 %, та найбільшим в Греції - 176 %.

П'ятьма найбільшими національними економіками в ЄС є (у порядку зростання, станом на 2019 рік): Нідерланди, Іспанія, Італія, Франція та Німеччина - разом на них припадає близько 69 % номінального ВВП усього ЄС. Найбільшими торговельними партнерами Європейського Союзу є (у порядку спадання, станом на 2019 рік): США, КНР, Сполучене Королівство, Швейцарія та Росія. Україна в цьому рейтингу займає 18 місце (між В'єтнамом та ПАР), у 2018 році вона займала 21 місце. ЄС є повноправним членом Світової організації торгівлі, Великої сімки та Великої двадцятки.

Дві початкові основні цілі Європейського економічного співтовариства полягали в розвитку спільного ринку, який згодом перетворився на спільний ринок, і митного союзу між його державами-членами. Єдиний ринок передбачає вільний обіг товарів, капіталу, людей і послуг у межах ЄС, а митний союз передбачає застосування єдиного зовнішнього тарифу на всі товари, що надходять на ринок. Після того, як товари були допущені на ринок, вони не можуть обкладатися митними зборами, дискримінаційними податками чи імпортними квотами, оскільки вони подорожують всередині країни. Країни, які не є членами ЄС, Ісландія, Норвегія, Ліхтенштейн і Швейцарія, беруть участь у єдиному ринку, але не в митному союзі. Половина торгівлі в ЄС покривається законодавством, гармонізованим ЄС.

Вільний рух капіталу має на меті дозволити рух інвестицій, таких як покупка нерухомости та купівля акцій між країнами. До моменту досягнення економічного та монетарного союзу розвиток капітального забезпечення відбувався повільно. Після Маастрихту швидко розвивався корпус рішень Європейського суду щодо цієї спочатку занедбаної свободи. Вільний рух капіталу є унікальним, оскільки воно надається в рівній мірі державам, які не є членами.

Вільне переміщення послуг та заснування дозволяє самозайнятим особам переміщатися між державами-членами для надання послуг на тимчасовій або постійній основі. У той час як послуги становлять від 60 до 70 відсотків ВВП, законодавство в цій сфері не настільки розвинене, як в інших сферах. Ця прогалина була усунена в Директиві про послуги про внутрішній ринок 2006 року, яка спрямована на лібералізацію транскордонного надання послуг. Відповідно до договору надання послуг є залишковою свободою, яка застосовується лише в тому випадку, якщо не реалізується жодна інша свобода.

Документи Європейського Союзу

Європейський паспорт із зазначенням назви країни-члена, національного зброї та слів "Європейський Союз", наведених їхньою(ими) офіційною(ими) мовою(ами). (Ірландська версія на світлині)

Європейський паспорт із зазначенням назви країни-члена, національного зброї та слів "Європейський Союз", наведених їхньою(ими) офіційною(ими) мовою(ами). (Ірландська версія на світлині)

Євро та монетарна політика тих, хто його прийняв за угодою з ЄС, перебувають під контролем Європейського центрального банку (ЄЦБ). ЄЦБ є центральним банком єврозони, і, таким чином, контролює грошово-кредитну політику в цій сфері з метою підтримки стабільности цін. Він знаходиться в центрі Європейської системи центральних банків, яка охоплює всі національні центральні банки ЄС і контролюється її Генеральною радою, до складу якої входять голова ЄЦБ, який призначається Європейською радою, віце-голова ЄЦБ, а також керівники національних центральних банків усіх 27 країн-членів ЄС.

Європейська система фінансового нагляду - це інституційна архітектура системи фінансового нагляду ЄС, що складається з трьох органів: Європейського банківського органу, Європейського управління страхування та професійних пенсій та Європейського управління з цінних паперів і ринків. Щоб доповнити цю структуру, існує також Європейська рада з системних ризиків під відповідальність центрального банку. Метою цієї системи фінансового контролю є забезпечення економічної стабільності ЄС.

Щоб запобігти тим, щоб держави, що приєдналися, не потрапили у фінансові проблеми чи кризу після вступу до валютного союзу, вони були зобов'язані за Маастрихтським договором виконувати важливі фінансові зобов'язання та процедури, зокрема демонструвати бюджетну дисципліну та високий ступінь стійкої економічної конвергенції, а також уникнути надмірного державного дефіциту та обмежити державний борг до стійкого рівня.

Робочими секторами Європейської Комісії є: аеронавтика, автомобільна промисловість, біотехнологія, хімія, будівництво, косметика, оборона, електроніка, вогнепальна зброя, продукти харчування та напої, азартні ігри, охорона здоров'я, морський транспорт, механіка, медицина, пошта, сировина, космос, текстиль, туризм, іграшки та соціальна економіка ( Європейське кооперативне товариство).

У 2020 році відновлювані джерела енергії вперше випередили викопне паливо як основне джерело електроенергії в Європейському Союзі.[185]

У 2006 році ЄС-27 споживало 1825 мільйонів тонн нафтового еквіваленту (toe). Близько 46 % споживаної енергії було вироблено в країнах-членах, тоді як 54 % було імпортовано. У цій статистиці ядерна енергія розглядається як первинна енергія, вироблена в ЄС, незалежно від джерела урану, менш ніж 3 відсотки якого виробляється в ЄС.

ЄС має п'ять ключових моментів у своїй енергетичній політиці: посилення конкуренції на внутрішньому ринку, заохочення інвестицій та посилення взаємозв'язків між електричними мережами; диверсифікувати енергетичні ресурси за допомогою кращих систем для реагування на кризу; встановити нову договірну базу для енергетичного співробітництва з Російською Федерацією, одночасно покращуючи відносини з багатими на енергоносії державами Центральної Азії та Північної Африки; більш ефективно використовувати існуючі джерела енергії, одночасно збільшуючи комерціалізацію відновлюваної енергії; і нарешті збільшити фінансування нових енергетичних технологій.

У 2007 році країни ЄС загалом імпортували 82 % своєї нафти, 57 % природного газу та 97,48 % потреби в урані. Трьома найбільшими постачальниками природного газу до Європейського Союзу є Російська Федерація, Норвегія та Алжир, на які припадало близько трьох чвертей імпорту в 2019 році. Існує сильна залежність від російської енергії, яку ЄС намагається зменшити.

Європейський Союз працює над покращенням транскордонної інфраструктури, наприклад, через транс'європейські мережі (TEN). Проєкти в рамках TEN включають тунель під Ла-Маншем, LGV Est, Тунель Мон-Сеніс, Ересуннський міст, Бреннерський базисний тунель і міст Мессінської протоки. У 2010 році розрахункова мережа охоплює: 75 200 кілометрів (46 700 міль) доріг; 78 000 кілометрів (48 000 миль) залізниць; 330 аеропортів; 270 морських портів; і 210 внутрішніх портів.

Залізничний транспорт у Європі синхронізується з Європейською системою управління залізничним рухом (ERTMS), ініціативою для значного підвищення безпеки, підвищення ефективності поїздів та покращення транскордонної взаємодії залізничного транспорту в Європі шляхом заміни сигнального обладнання на оцифровані переважно бездротові версії та шляхом створення єдиного загальноєвропейського стандарту для систем керування та командування поїздів.

Європейська транспортна політика, що розвивається, посилить тиск на навколишнє середовище у багатьох регіонах через розширення транспортної мережі. У країнах ЄС, які були членами ЄС до 2004 року, головною проблемою на транспорті є затори та забруднення. Після недавнього розширення нові держави, які приєдналися з 2004 року, додали до транспортного порядку денного проблему вирішення проблем доступності. Польська дорожня мережа була оновлена, наприклад, автомагістраль А4.

Система позиціонування Ґалілео - ще один інфраструктурний проєкт ЄС. Ґалілео - це запропонована система супутникової навігації, яку буде створювати ЄС та запустити Європейське космічне агентство (ESA). Проєкт Ґалілео було започатковано частково для того, щоб зменшити залежність ЄС від глобальної системи позиціонування, що керується США, але також щоб забезпечити більш повне глобальне покриття та забезпечити більшу точність, враховуючи стару природу системи GPS.

ЄС проводить конкурентну політику, спрямовану на забезпечення невикривленої конкуренції на єдиному ринку.

Європейський комісар з питань конкуренції (нині Марґрете Вестаґер) є однією з найпотужніших посад у комісії, що відзначається здатністю впливати на комерційні інтереси транснаціональних корпорацій. Наприклад, у 2001 році комісія вперше запобігла злиття двох компаній, що базуються в Сполучених Штатах ( General Electric і Honeywell), яке вже було схвалено їхнім національним органом. Інша резонансна справа проти Microsoft призвела до того, що комісія оштрафувала Microsoft на понад €777 мільйонів після дев'яти років судових позовів.

Європейський Союз давно намагається пом'якшити наслідки вільних ринків шляхом захисту прав працівників та запобігання соціальному та екологічному демпінгу. З цією метою він прийняв закони, що встановлюють мінімальні стандарти зайнятості та довкілля. Сюди входили Директива про робочий час та Директива про оцінку впливу на навколишнє середовище.

ЄС також прагнув координувати системи соціального забезпечення та охорони здоров'я держав-членів, щоб сприяти особам, які здійснюють права на вільне пересування, та забезпечувати їм можливість зберігати доступ до послуг соціального забезпечення та охорони здоров'я в інших державах-членах. Основне законодавство про соціальне забезпечення міститься в Директиві 86/378 про рівне ставлення до професійного соціального забезпечення, Директиві про рівне ставлення в соціальному забезпеченні 79/7 / ЄЕС, Регламенті соціального забезпечення 1408/71 / ЄС та 883/2004 / ЄС та Директиві 2005/36 / ЄС

Європейська соціальна хартія - головний договір, який визнає соціальні права європейських громадян.

З 2019 року існує Європейський комісар з питань рівності, а Європейський інститут із ґендерної рівности існує з 2007 року.

У 2020 році за мандатом Хелени Даллі була затверджена перша в історії Стратегія Європейського Союзу щодо рівності ЛГБТІК.

Житло, молодь, дитинство, функціональне різноманіття або догляд за літніми людьми є допоміжними компетенціями Європейського Союзу і можуть фінансуватися Європейським соціальним фондом.

Структурні фонди та Когезійний фонд підтримують розвиток слаборозвинених регіонів ЄС. Такі регіони передусім розташовані в державах Центральної та Південної Європи. Кілька фондів надають екстрену допомогу, підтримку членів-кандидатів у перетворенні своєї країни на відповідність стандартам ЄС ( PHARE, ISPA та SAPARD) та підтримку Співдружности Незалежних Держав ( TACIS). Зараз TACIS став частиною всесвітньої програми EuropeAid.

Демографічний перехід до суспільства, яке старіє, низький коефіцієнт народжуваності та депопуляція немітропольних регіонів вирішується в рамках цієї політики.

Європейські політичні діячі спочатку збільшили спроможність ЄС реагувати на екологічні проблеми, визначивши це як проблему торгівлі. Торгівельні бар'єри та викривлення конкуренції на Спільному ринку можуть виникнути через різні екологічні стандарти в кожній країні-члени. У наступні роки навколишнє середовище стало офіційною сферою політики зі своїми власними суб'єктами політики, принципами та процедурами. Правова основа екологічної політики ЄС була створена із запровадженням Єдиного європейського акту в 1987 році.

785 / 5000 Результати перекладу Спочатку екологічна політика ЄС була зосереджена на Європі. Зовсім недавно ЄС продемонстрував лідерство у глобальному екологічному управлінні, напр. роль ЄС у забезпеченні ратифікації та набуття чинности Кіотським протоколом, незважаючи на спротив Сполучених Штатів. Цей міжнародний вимір знайшов своє відображення у Шостій програмі дій ЄС щодо охорони навколишнього середовища, яка визнає, що її цілі можна досягти лише за умови активної підтримки та належного впровадження ключових міжнародних угод як на рівні ЄС, так і у всьому світі. Лісабонський договір ще більше зміцнив амбіції керівництва. Законодавство ЄС відіграло значну роль у покращенні захисту середовища існування та видів у Європі, а також сприяло поліпшенню якості повітря та води та поводження з відходами.

На виборах до Європарламенту 2019 року зелені партії збільшили свою владу, можливо, через зростання постматеріалістичних цінностей.

Пропозиції досягти нульової вуглецевої економіки в Європейському Союзі до 2050 року пропонувались у 2018-2019 рр. Майже всі держави-члени підтримали цю мету на саміті ЄС у червні 2019 р. Чехія, Естонія, Угорщина та Польща не погодились.

У 2017 році ЄС викинув 9,1 % глобальних викидів парникових газів. ЄС має на меті встановити нульові викиди ПГ до 2050 року.

Базова освіта - це сфера, де роль ЄС обмежується підтримкою національних урядів. У галузі вищої освіти ця політика була розроблена у 1980-х роках в рамках програм підтримки обміну та мобільности. Найпомітнішою з них є програма Еразмус, програма університетських обмінів, яка розпочалася в 1987 році. У перші 20 років вона підтримувала можливості міжнародного обміну для понад 1,5 мільйона студентів університетів та коледжів і стала символом європейського студентського життя.

Існують подібні програми для учнів та вчителів шкіл, для слухачів професійно-технічної освіти та для дорослих, які навчаються у Програмі навчання впродовж життя 2007-2013. Ці програми призначені для заохочення ширших знань про інші країни та поширення передового досвіду в галузі освіти та підготовки кадрів по всьому ЄС. Підтримуючи Болонський процес, ЄС підтримує порівнянні стандарти та сумісні ступені в усій Європі.

Станом на 11 квітня 2023 року, Європейський Союз не має власних повноцінних збройних сил, їх натомість окремо мають усі 27 держав-членів союзу, з яких 22 члени нині входять у військовий блок НАТО, щодо Швеції триває ратифікація протоколів про вступ до НАТО всіма членами організації, а решта 4 ( Австрія, Ірландія, Кіпр та Мальта) дотримуються політики нейтралітету. На рівні ЄС лише відбувається сприяння військовому співробітництву між його країнами-членами в рамках Спільної політики безпеки та оборони через Військовий штаб та Європейське оборонне агентство. Також для координації захисту зовнішнього кордону країн-учасників Шенгенської угоди (куди входять 22 країни-члени ЄС та 4 інші європейські країни - Ісландія, Ліхтенштейн, Норвегія та Швейцарія) працює агентство Frontex.

Члени ЄС, що відмовилися від участі в PESCO

Нова хвиля обговорення ідеї створення спільної армії почалася в 2017-2018 роках після рішення Сполученого Королівства щодо виходу з Європейського Союзу, посилення геополітичної напруженості в світі ( див. Друга холодна війна) та погіршенням відносин між Європою та США за президенства Дональда Трампа (зокрема через його неодноразові звинувачення на адресу європейських партнерів по НАТО щодо недостатнього внеску в спільну оборону). Одним з перших високопосадовців ЄС, які підтримали створення спільної армії, став Голова Єврокомісії Жан-Клод Юнкер. 8 березня 2015 року (на тлі агресії Росії проти України) він заявив, що завдяки створенню такої армії Європа зможе переконливо реагувати на загрозу для миру як у самих країнах-членах, так і у сусідніх із ЄС країнах. На його думку, спільна армія "дасть Росії зрозуміти, що ми серйозно ставимось до відстоювання цінностей Європейського Союзу". Його підтримали, зокрема, міністр оборони ФРН Урсула фон дер Ляєн і глава німецького МЗС Франк-Вальтер Штайнмаєр, а канцлер Ангела Меркель назвала ідею "проєктом майбутнього" і висловилася наразі за поглиблення військового співробітництва. Пізніше Жан-Клод Юнкер неодноразово повторював свою позицію, аргументуючи її ризиками тероризму, зокрема від організації Ісламська Держава, та більшої незалежності і самостійності Європи від США. 6 листопада 2018 року ідею створення армії ЄС підтримав президент Франції Емманюель Макрон. За його словами, власна армія необхідна ЄС, "беручи до уваги Росію, Китай і навіть США". Його тепер цілком (на відміну від Юнкера у 2015-му) підтримала канцлер ФРН Ангела Меркель, заявивши що "Спільна європейська армія покаже світу, що між європейськими країнами більше ніколи не буде війни". Проти виступив прем'єр-міністр Нідерландів Марк Рютте, зазначивши, що НАТО повинно залишатися наріжним каменем європейської оборонної політики. Заява Макрона прозвучала на тлі виходу США з ядерної угоди по Ірану та погроз виходу з договору про ліквідацію ракет середньої та малої дальности (підписаному між США та СРСР в 1987, тепер дійсної зокрема щодо її правонаступниці Росії), проти чого виступали європейські лідери. На думку європейських лідерів, вихід США з даних угод посилить нестабільність на Близькому Сході, Європі та в усьому світі, від чого більше постраждає насамперед Європа, а не США, крім того, це може спровокувати нові перегони озброєнь у світі. США аргументують свій вихід недотриманням Іраном і Росією відповідно умов даних договорів.

14 грудня 2017 року 25 країн ЄС (усі країни-члени, за винятком Сполученого Королівства, Данії та Мальти) запустили програму "Структурної співпраці у сфері оборони та безпеки" ( англ. Permanent Structured Cooperation, PESCO), яка розглядається як перший крок на шляху до створення європейського оборонного союзу. Основна ідея PESCO - підвищити ефективність у сфері оборони. Мова йде про усунення дублювань зусиль і більш ефективне використання коштів. На 2021 рік запланований запуск Європейського оборонного фонду ( англ. European Defence Fund), у його рамках Єврокомісія запропонувала протягом семи років виділити 13 мільярдів євро на спільні проєкти з розробки нових озброєнь і технологій.

Культурне співробітництво між державами-членами було інтересом ЄС з моменту включення його як компетенції громади до Маастрихтського договору. Дії, вжиті ЄС у культурній сфері, включають семирічну програму "Культура 2000", захід "Європейський місячник культури" та такі оркестри, як Молодіжний оркестр Європейського Союзу. Програма Європейської столиці культури щороку відбирає одне чи кілька міст для сприяння культурному розвитку цього міста.

Асоціація футболу на сьогоднішній день є найпопулярнішим видом спорту в Європейському Союзі за кількістю зареєстрованих гравців. Інші види спорту, в яких найбільше учасників клубів - це теніс, баскетбол, плавання, легка атлетика, гольф, гімнастика, кінні види спорту, гандбол, волейбол та вітрильний спорт.

За спорт відповідають головним чином держави-члени та інші міжнародні організації, а не ЄС. Існує певна політика ЄС, яка вплинула на спорт, наприклад, вільне пересування робітників, яке було основою рішення Босмана, яке забороняло національним футбольним лігам встановлювати квоти для іноземних гравців з європейським громадянством.

На тлі блакитного неба західного світу зірки символізують народи Європи у формі кола, знака союзу. Кількість зірок незмінно дванадцять, фігура дванадцять - символ досконалости і цілісности.

- Рада Європи. Париж, 7-9 грудня 1955.

"Об'єднані у різноманітті" було прийнято девізом Союзу у 2000 році, вибравши його серед пропозицій, поданих учнями школи. З 1985 року днем ​​прапора Союзу є День Європи, 9 травня (дата декларації Шумана 1950 року). Гімн Союзу - це інструментальна версія прелюдії до Оди до радости, 4-го частини дев'ятої симфонії Людвіга ван Бетховена. Гімн був прийнятий лідерами Європейського Співтовариства в 1985 році і відтоді звучав офіційно. Окрім іменування континенту, грецька міфологічна фігура Європи часто використовувалась як уособлення Європи. Відома з міфу, в якому Зевс спокушає її в образі білого бика, Європа також згадується стосовно нинішнього Союзу. Статуї Європи та бика прикрашають кілька установ Союзу, а її портрет видно на серії банкнот євро 2013 року. Бик, зі свого боку, зображений на всіх картках посвідки на проживання.

Карл Великий, також відомий як Карл Великий (лат. Carolus Magnus), а згодом визнаний Pater Europae ("Батьком Європи"), має символічне значення для Європи. Комісія назвала одну зі своїх центральних будівель у Брюсселі на честь Карла Великого, а місто Ахен з 1949 року присуджує премію Карла Великого чемпіонам європейського об'єднання. З 2008 року організатори цієї премії спільно з Європейським парламентом присуджують молодіжну премію Карла Великого на знак визнання подібних зусиль молодих людей.

Свобода ЗМІ є основним правом, яке поширюється на всі держави-члени Європейського Союзу та його громадян, як це визначено в Хартії ЄС про основні права, а також Європейській конвенції з прав людини. У процесі розширення ЄС гарантування свободи ЗМІ називається "ключовим показником готовності країни стати частиною ЄС".

Більшість засобів масової інформації в Європейському Союзі є національно орієнтованими, хоча деякі ЗМІ, що зосереджуються на європейських справах, з'являються з початку 90-х років, такі як Euronews, Eurosport, EUobserver, EURACTIV або Politico Europe. ARTE є загальнодоступною франко-німецькою телевізійною мережею, яка просуває програмування в галузі культури та мистецтв. 80 % її програм пропонуються в однаковій пропорції двома компаніями-членами, тоді як решта забезпечується Європейською групою економічних інтересів ARTE GEIE та європейськими партнерами каналу.

Програма ЄС "МЕДІА" підтримує європейські популярні кіно- та авдіовізуальні галузі з 1991 року. Вона забезпечує підтримку в розробці, просуванні та розповсюдженні європейських творів у Європі та за її межами.

Європейський Союз сприяв миру в Європі, зокрема, заспокоюючи прикордонні суперечки, і поширюючи демократію, особливо шляхом заохочення до демократичних реформ у країнах-членах Східної Європи після розпаду СРСР. Учений Томас Рісс писав у 2009 році, "у літературі щодо Східної Європи існує консенсус щодо того, що перспектива членства в ЄС мала величезний якірний ефект для нових демократій". Однак Р. Даніель Келемен стверджує, що ЄС виявився корисним для лідерів, які контролюють демократичне відступлення, оскільки ЄС неохоче втручається у внутрішню політику, дає авторитарним урядам кошти, які вони можуть використовувати для зміцнення своїх режимів, а також через свободу пересування в межах ЄС дозволяє різним громадянам залишати країни, що відступають. У той же час, союз забезпечує зовнішнє обмеження, яке не дозволяє м'яким авторитарним режимам переростати у жорстку диктатуру.

Першим договором що регулював стосунки України та Європейського Союзу була Угода про партнерство та співробітництво підписана 16 червня 1994 року.

Віктор Ющенко та Ангела Меркель на саміті Європейської народної партії, 21 червня 2007. Після перемоги Помаранчевої революції в ЄС вперше широко заговорили про європейські перспективи України.

У 2005 році, після перемоги Помаранчевої революції, Президент України Віктор Ющенко заявив, що членство в ЄС є стратегічною метою зовнішньої політики України. Всі фракції у Верховній Раді України 5-го скликання 2006-2007 років (окрім комуністів - 5 % місць) підтримали найшвидше приєднання до ЄС, зокрема перехід до тісніших форм інтеграції (перший крок - створення зони вільної торгівлі відразу після вступу до СОТ, що було запропоновано ЄС у 2006).

У жовтні 2005 р. президент Єврокомісії Жозе Мануел Баррозу заявив, що майбутнє України - у ЄС. Проте 9 листопада 2005 року в опублікованій новій стратегії ЄС було сказано, що вступ Румунії, Болгарії, Хорватії й інших країн колишньої Югославії може блокувати можливість майбутнього вступу України, Білорусі і Молдови. Комісар ЄС з розширення Оллі Рен заявив, що ЄС має бути обережним з надто великим розширенням і що наразі план розширення виглядає вкомплектованим.

В березні 2007 було розпочато переговори щодо нового базового договору між Україною та ЄС на заміну чинної Угоди про партнерство та співробітництво. 12 липня 2007 Європарламент у Страсбурзі ухвалив рішення висловити підтримку надання Україні перспективи членства в Євросоюзі. Відповідне рішення було прийняте за результатами обговорення доповіді депутата Міхала Томаша Камінські щодо мандату на переговори з Україною про нову поглиблену угоду - Угоду про асоціацію між Україною та ЄС. Переговори щодо цієї угоди були закінчені в грудні 2011, однак її остаточне підписання загальмувалося на тлі погіршення відносин України та ЄС під час президенства Віктора Януковича. Європейські чиновники часто звинувачували українську владу в погіршенні громадянських прав, свободи слова, переслідуванні опозиції та інших основоположних демократичних принципів в Україні.

Від початку президенства Януковича, в Україні офіційно продовжувалася політика європейської інтеграції, однак 21 листопада 2013 року Уряд Азарова раптово повідомив про призупинення підготовки до укладання угоди про асоціацію між Україною та ЄС. Це викликало проєвропейські протестні акції в Україні під назвою Євромайдан який згодом переріс у більш широку Революцію гідності - за демократичні права та проти корупції в країні. Наслідком подій, під час яких загинуло 128 людей, стала повна зміна політичного керівництва в Україні та відновлення активної євроінтеграційної політики. Також одразу після цього почалася російська збройна агресія проти України.

27 лютого 2014 року, після подій Євромайдану, Європарламент ухвалив резолюцію у якій вперше йдеться про те, що Україна має право стати повноправним членом Євросоюзу. У ній зазначено, що підписання Угоди про асоціацію не є кінцевою метою партнерства з Києвом і відповідно до Статуту ЄС всі європейські країни, включаючи Україну, "мають довгострокову можливість подавати заявку на членство в ЄС". 21 березня 2014 року було підписано політичну частину угоди про асоціацію між Україною та ЄС, а 27 червня цього ж року - економічну. В дію угода вступила з 1 листопада 2014 року. 11 червня 2017 року почав діяти безвізовий режим між Україною та Європейським Союзом.

Після подій 2014 року, висловлювалися різні думки та прогнози щодо термінів можливого вступу України в ЄС. 3 березня 2016 року, глава Єврокомісії Жан-Клод Юнкер, напередодні референдуму в Нідерландах щодо асоціації України і ЄС, висловив думку що Україна не зможе стати членом ЄС в найближчі 20-25 років. Натомість Прем'єр-міністр України, Володимир Гройсман, 1 липня 2016 висловив упевненість в тому, що Україна стане членом ЄС через 10 років. Тоді ж в МЗС Німеччини заявили, що не бачать перспектив членства України у ЄС в осяжному майбутньому, зазначивши про багато невирішених питань, зокрема в тому, що стосується подолання корупції.

9 січня 2019, Міністр закордонних справ України Павло Клімкін назвав маніпуляцією як тих хто говорить що Україна може вступити в ЄС за рік-два так і тих що це можливо не раніше як за 25-30 років, додавши що "Це залежить найперше від нас. Нам потрібно продовжити зміни в цій країні... і це йдеться не просто про реформи, а про фундаментальні зміни в цій країні. Чим краще ми будемо виконувати Угоду про асоціацію, чим краще ми будемо перебирати європейські стандарти, тим швидше ми набудемо членства в Європейському Союзі після того, як отримаємо європейську перспективу. Я вважаю що це можна зробити дійсно в середньостроковій перспективі". Він зазначив що це залежить і від Європейського Союзу, від "настроїв які відбуваються там" але "головне залежить від нас".

23 червня 2022 року на саміті ЄС Україна офіційно отримала статус Кандидата на вступ до ЄС.

Станом на 2021 рік, основним документом що регулює відносини України та ЄС є Угода про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, яка набрала чинності 1 листопада 2014 року, юридичної сили набула з 1 вересня 2017 року. Дана угода стала наступним етапом в зближенні України та ЄС (після Угоди про партнерство та співробітництво) та дає змогу перейти від партнерства і співробітництва до політичної асоціації та економічної інтеграції двох сторін.

Угода про асоціацію налічує понад тисячу сторінок, а за своєю структурою складається з преамбули, семи частин, 43 додатків та 3 протоколів. У частині "Преамбула, загальні цілі та принципи" описане зокрема визнання з боку ЄС європейського вибору та європейських устремлінь України як європейської країни, що поділяє з ЄС спільну історію і спільні цінності, а також визначені цілі Угоди, серед яких - створення асоціації, поступове зближення між Україною та ЄС на основі спільних цінностей, поглиблення економічних та торговельних відносин, зокрема шляхом створення зони вільної торгівлі, посилення співробітництва у сфері юстиції, свободи і безпеки. Закріплюються основні принципи, які лежатимуть в основі асоціації, передусім забезпечення прав людини та основоположних свобод, повага до принципу верховенства права, дотримання принципів суверенітету і територіальної цілісності, непорушності кордонів і незалежності. Підкреслюється, що подальші відносини між Україною та ЄС базуватимуться також на принципах вільної ринкової економіки, верховенства права, ефективному урядуванні тощо.

1 січня 2016 року набула чинності Угода про зону вільної торгівлі між Україною та ЄС (ЗВТ) яка передбачає суттєву лібералізацію торгівлі (усунення тарифів чи квот) між сторонами, гармонізацію законодавства і нормативно-регуляторної бази. Створення ЗВТ між Україною та ЄС відбуватиметься поступово, протягом 10 років. Станом на 2019 рік, створення даної ЗВТ вже позитивно вплинуло на торгівлю України з ЄС та часткову компенсацію від втрати російського ринку. Так, за даними Держстату України, якщо сукупний експорт українських товарів і послуг до ЄС становив 15,9 млрд дол. США у 2015 році та 16,5 млрд у 2016, то у 2017-2018 роках він виріс до 20,9 та 24,1 млрд відповідно (зростання на 51 %). В той час в країни СНД український експорт у ці роки становив 11,3, 9,7, 10,6 та 10,7 млрд відповідно (падіння на 5 %), в країни Азії 13,5, 12,9, 14,2 та 15,2 млрд (зростання на 12 %) а загалом в усі країни світу 47,8, 46,2, 53,9 та 58,9 млрд (зростання на 23 %). За ці роки частка ЄС в експорті України зросла з 33 % до 40 %. Частка ЄС в імпорті Україною товарів і послуг залишилася практично без змін - на рівні 42 %, але в розмірах збільшилася на 46 % (з 18 млрд дол. США у 2015 до 26,5 млрд у 2018).

11 червня 2017 року почав діяти Безвізовий режим між Україною та Європейським Союзом. Він дозволяє громадянам України, які мають біометричні паспорти, без попереднього оформлення віз приїжджати з діловою чи туристичною метою або в сімейних справах на термін до 90 днів протягом 180-денного періоду до 26 з 28 країн ЄС (усі, за винятком Сполученого Королівства й Ірландії) та 4 інших членів Шенгенської зони ( Ісландія, Норвегія, Швейцарія і Ліхтенштейн). За даними Державної міграційної служби України, за два роки існування, безвізом з країнами ЄС скористалися майже 3 мільйони українців. Після запровадження безвізу з ЄС, Україна також підписала аналогічні угоди з багатьма іншими країнами, так якщо у 2016 році громадяни України могли вільно їздити у 81 країну світу, то, станом на червень 2019, їх кількість зросла до 128.

7 вересня 2017 року, Президент України Петро Порошенко у посланні до Верховної Ради України назвав головним пріоритетом України на її шляху до євроінтеграції виконання Угоди про асоціацію. Також у промові він виділив наступні п'ять завдань:

Асоціація із Шенгенською зоною. Йдеться, по суті, про членство України в Шенгенській зоні. Для країни поза межами Євросоюзу такий формат має назву "асоціація з Шенгеном". Саме такі стосунки мають з ЄС Швейцарія, Ісландія або Норвегія. Це, якщо станеться, фактично означатиме руйнацію західного кордону України, який стане точно таким прозорим, як кордон між Францією і Німеччиною чи Німеччиною і Польщею. На думку аналітиків, це завдання може виявитися ще складнішою метою, аніж членство в ЄС. Для прикладу, станом на 2018 рік, такі найновіші члени ЄС як Хорватія, Румунія, Болгарія - досі не набули повноправного членства у Шенгені, між ними і рештою країн ЄС досі існує прикордонний контроль.

Приєднання до митного союзу ЄС. Митний союз з ЄС означає, що країна повністю синхронізує своє митне законодавство з європейським, торгівля з країнами ЄС стає безмитною, а у зовнішній торгівлі починають діяти ті мита, що встановлені для держав-членів Євросоюзу. Митний союз навряд чи включатиме агропродукцію. Станом на 2018 рік, є одна країна за межами ЄС, яка перебуває у митному союзі з Євросоюзом - Туреччина (з обмеженнями щодо агропродукції та торгівлі послугами).

Приєднання до енергетичного союзу ЄС. Означатиме повноцінне входження до спільного енергетичного ринку ЄС та приєднання до спільної зовнішньоенергетичної політики. Це серед іншого мало би передбачати і український голос в ухваленні спільних рішень про європейську енергетичну безпеку, зокрема у відносинах з Росією. (див. також Енергетична політика Європейського Союзу).

Вступ в дію спільного авіаційного простору. Означає формування спільного авіаційного простору між державами-членами ЄС та Україною, який заснований, зокрема, на ідентичних правилах в сфері безпеки польотів, авіаційної безпеки, управління повітряним рухом, захисту навколишнього середовища, захисту прав споживачів, систем комп'ютерного бронювання, а також, що стосується соціальних норм в авіаційній галузі. Станом на 2018 рік, угода є фактично готовою, але заблокована для остаточного підписання через спір Сполученого Королівства та Іспанії щодо статусу Гібралтару.

Вступ до єдиного цифрового ринку. Є складовою частиною Угоди про асоціацію, означає гармонізацію законодавства у галузі інформаційно-комунікативних технологій, телекомунікацій, електронних послуг та торгівлі тощо. Серед конкретних досягнень означатиме, наприклад, скасування (або зменшення) плати за роумінг між Україною та членами ЄС.

За словами Порошенка, "Реалізація цих ініціатив фактично перетворить східні кордони України на східні кордони Євросоюзу ще до того, як ми де-юре приєднаємося до Союзу... І тоді членство стане лише формальним питанням часу".

На думку директора "Європейської програмної ініціативи", Дмитра Шульги, Україні слід було б визначити дві амбітні "мегаідеї" щодо її інтеграції до ЄС: Першою є повна економічна інтеграція до ЄС шляхом входження України до Європейської економічної зони, що для прикладу є зараз у Норвегії або Швейцарії. На думку експерта це б більше відповідало українським інтересам аніж митний союз. Другою є повна реалізація принципу політичної асоціації з ЄС що вже прописано в Угоді про асоціацію. Її реалізація означатиме виконання першого "копенгагенського критерію" членства у ЄС - наявність в країни-кандидата стабільної та дієвої демократії та гарантування дотримання ключових прав та свобод на своїй території. Таке визнання дозволило б Україні з впевненістю підійти до рішення про подання заявки на початок переговорів про вступ до ЄС у майбутньому.

В березні-квітні 2019 року, новообраний Президент України Володимир Зеленський, під час своєї передвиборчої компанії, заявляв про підтримку євроінтеграційного курсу України, а серед конкретних кроків для цього пропонував проведення референдуму щодо членства в ЄС та створення офісу з координації процесу євроінтеграції всередині Кабінету Міністрів, щоб пришвидшити імплементацію Угоди про асоціацію.

За даними соціологічних опитувань, станом на 2007 рік абсолютна більшість українців (55 %) підтримували вступ України до Європейського Союзу. При цьому 25 % були проти вступу України до ЄС, а 20 % не змогли визначитись щодо цього питання.

За результатами опитування, проведеного групою Рейтинг в січні 2016 року, 59 % громадян України підтримують вступ України до ЄС, проти висловилися 22 %, решта (19 %) або не визначилися або не брали б участі в референдумі на таке питання.

За результатами опитування, проведеного групою Соціопрогноз в травні 2018 року, 59,4 % українців підтримують вступ України до ЄС, проти - 17,1 %. 10,7 % опитаних не брали участі у волевиявленні, ще 12,8 % не змогли відповісти на питання.

За даними опитування, проведеного в 2007 році, 55 % респондентів у Німеччині, Франції, Сполученому Королівстві, Італії, Іспанії та Польщі підтримували вступ України до ЄС якщо Україна виконає необхідні для цього умови. 34 % були проти вступу України до ЄС. Вступ до ЄС Росії, Туреччини та Марокко підтримували відповідно 45 %, 40 % та 35 % респондентів.

Last year before break in time series.

Не включаючи заморські території

.eu представляє в цілому ЄС; країни-члени також мають свої домени.

The Frankish Empire has had a symbolic relevance for the building of Europe since the 20th century: Charlemagne is often regarded as the "Father of Europe" and a similarity between the borders of Charlemagne's Empire and that of the European Economic Community was made explicit during the 1965 Aachen exhibition sponsored by the Council of Europe. Kikuchi Yoshio (菊池良生) of Meiji University suggested that the notion of Holy Roman Empire as a federal political entity influenced the later structural ideas of the European Union.

EU citizens able to hold a conversation in this language

See Articles 165 and 166 (ex Articles 149 and 150) of the Treaty on the Functioning of the European Union, on eur-lex.europa.eu [Архівовано 25 жовтня 2019 у Wayback Machine.]

# data[].attributes.attachment_link.title
Європейський Союз - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Європе́йський Сою́з, іноді також Європе́йська У́нія ( англ. European Union; нім. Europäische Union; фр. Union européenne; скорочення: Євросоюз, ЄС) - економічний і політичний союз, що об'єднує 27 держав-членів, що розташовані в Європі. Веде свій початок від утворення Європейської спільноти з вугілля й сталі (ЄСВС) і Європейської економічної спільноти (ЄЕС), які складались із шести країн у 1957 році.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Європейський Союз

# data[].attributes.attachment_link.description
Оберіть одну правильну відповідь

# data[].attributes.attachment_link.title
Гімн Європи - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Гімн Євро́пи ( European Anthem) - "Ода до радості" - гімн Європейського союзу та Ради Європи, що вважається одним із символів Європи. Музика гімну являє собою тему фіналу Дев'ятої симфонії Людвіга ван Бетховена, що подано в інструментальному викладенні в тональності сі-бемоль мажор. В оригінальній версії Л. ван Бетховена ця тема звучить у тональності ля-мажор.

# data[].attributes.body
https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D1%80%D0%B0%D0%BF%D0%BE%D1%80_%D0%84%D0%B2%D1%80%D0%BE%D0%BF%D0%B8

# data[].attributes.attachment_caption
ЄС (архітектура)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Вавдіюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Європа (архітектура)

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайди відповідності (архітектурна візитівка - країна)

# data[].attributes.attachment_caption
ЄС (СТОЛИЦІ)

# data[].attributes.attachment_link.title
ЄВРОПА (СТОЛИЦІ)

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗНАЙДИ ВІДПОВІДНОСТІ (КРАЇНА - СТОЛИЦЯ)

# data[].attributes.attachment_caption
ЄС (АСОЦІАЦІЇ)

# data[].attributes.attachment_link.title
ЄВРОПА (АСОЦІАЦІЇ)

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗНАЙДИ ВІДПОВІДНОСТІ (КРАЇНА (МІСТО) - АСОЦІАЦІЯ)

# data[].attributes.attachment_link.title
Приєднуйся до європейців! Знаєш, чому це круто?