# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Київ - Від розстрілів у Бабиному Яру в Києві та Янівському концтаборі у Львові - до створення "конвеєрів смерті" в Аушвіці й Майданеку. Це технології Голокосту, які у роки Другої світової війни використали нацисти, знищивши близько 6 мільйонів осіб. Як не забути трагедію, як передати пам'ять про Голокост та інші геноциди, котрі прокотились територією України у ХХ сторіччі, нинішньому і прийдешнім поколінням?
​

У роки "Великої катастрофи" (Шоа), як ще називають Голокост, нацистська окупаційна влада знищила в Україні понад півтора мільйони євреїв, ромів, а також українців, поляків і росіян зі змішаних родин, які не хотіли залишати рідних єврейського походження й ішли за ними у гетто, а звідти на страту. Фахівці Українського центру вивчення історії Голокосту зауважують, що за тих екстремальних обставин люди поводили себе по-різному, незалежно від національної приналежності або соціального статусу.

Люди були в екстремальних умовах, не всі були мучениками й не всі були героями. Були і злочинці

"Люди були в екстремальних умовах, не всі були мучениками й не всі були героями. Були і злочинці. Звідки взялися герої-праведники? Тому що були і злочинці. Тож ми маємо чесно казати про своє минуле. Історія переслідування євреїв під час Другої світової війни показує: влада залякала суспільство і наказувала вбивати людей через їхнє "неправильне" народження", - зауважив історик, директор Українського центру вивчення Голокосту Анатолій Подольський в інтерв'ю для Радіо Свобода.

На його думку, знання про причини й наслідки "Великої катастрофи"

для сучасної України вкрай актуальні, оскільки нині в анексованому Росією Криму та на окупованих територіях Донбасу людей карають за національною ознакою, як це було у роки Другої світової війни.

Військовий конфлікт з Росією на сході, анексія Криму - це наслідки того, що люди не вивчили уроку

"Військовий конфлікт з Росією на сході, анексія Криму - це наслідки того, що люди не вивчили уроку, що людям малювали картину Другої світової війни тільки з одного боку, в тому числі й історію Голокосту. Ми маємо чесно визнати: Голокост - це історія сусідів, коли люди мали щодня робити вибір, хоча вибору не було, коли тоталітарна влада все зверху донизу контролювала, коли люди були залякані", - наголошує Подольський.

Він також додає: пам'ять про Голокост, як і про інші трагедії, які спіткали Україну в минулому сторіччі, має бути дієвою. Ще живі ті, хто пам'ятає ті часи, і ще можна розшукати братські могили загиблих і у час Голодомору, і у воєнні лихоліття, і у роки Шоа. Необхідно записувати ці спогади і, по можливості, дослідити могили, зауважують вчені.

Так, кілька років тому в Острозі був створений Єврейсько-український релігійно-культурний центр "Яхад": його активісти шукають місця поховань жертв Голокосту, а часто знаходять і могили жертв інших трагедій. Кілька років тому пошуковики знайшли 5 місць поховання євреїв, розстріляних у роки Голокосту (усього - близько трьохсот тіл) поблизу одного з сіл Рівненщини Братські могили були розташовані у складному місці, перепоховати останки не вдалось - тож над могилами встановили пам'ятний знак жертвам Голокосту.

Пошукові групи центру "Яхад" також знайшли й зробили опис могил жертв Голокосту у місті Буськ на Львівщині. Про це Радіо Свобода розповів один із засновників центру, боєць Української добровольчої армії (під керівництвом Дмитра Яроша) Макс Верховський.

"На Рівненщині, на Хмельниччині нам відомі місця, де поховані бійці УНР та вояки УПА, ми знаємо, де шукати братські поховання євреїв - жертв Голокосту. Там повсюди роботи вистачить років на 50, але на це потрібні чималі кошти, яких у нас немає. Тож робимо те, що можемо, добре, що маємо підтримку місцевих - і влади, і громадських активістів", - розповідає Верховський.
Музеї й школи - "інформатори" знань про Голокост та інші трагедії
Знайдені ж під час розкопок речі, після опису та досліджень науковців, здебільшого передають музеям, які останнім часом українці намагаються перетворити на своєрідні просвітницькі центри для передачі знань про минуле нинішньому і прийдешнім поколінням.

Велику роль у справі поширення знань про Голокост, його уроки відіграють освітяни. Часто саме вони починають цю роботу зі збереження або й встановлення єврейських могил, повернення історії євреїв до історії своїх міст та сіл. Дослідники Голокосту розробили для освітян "Путівник для вчителя", в якому зібрані навчально-методичні розробки для віртуальної виставки по Бабиному Яру. До того ж, фахівці Українського центру вивчення історії Голокосту, Українського інституту вивчення Голокосту "Ткума", інших наукових центрів проводять семінари і конференції для науковців та освітян, які, у свою чергу, використовують отримані знання та власні наробки у школах на уроках історії.

Серед цих освітян і вчителька 53-ї середньої школи з Миколаєва Катерина Данилова, яка упродовж десяти років проводить "Урок пам'яті" у селі Богданівка на Миколаївщині, де у роки Голокосту були розстріляні близько 50 тисяч євреїв та людей інших національностей.

Ми з учнями говоримо про те, що Голокост не є лише трагедією єврейського народу

"Ми живемо на Миколаївщині, цей край має пряме відношення до трагедії Шоа. Намагаюся організувати роботу по таких напрямках: перший - це спілкування з очевидцями. Крім того, ми проводимо семінари і для освітян, і для учнів у Богданівці. Ми з учнями говоримо про те, що Голокост не є лише трагедією єврейського народу, це спільна трагедія усіх народів в Україні. Тож ми наводимо відповідні приклади і зустрічаємося з очевидцями. Нам ця тема стає дуже близька", - зазначила Данилова у розмові з Радіо Свобода.

Науковці й освітяни переконані: історію Голокосту необхідно викладати як складову частину історії України.

​

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пам'ять про бабин яр

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
янівський концтабір

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анатолій подольський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
велика катастрофа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Богдана Костюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Голокост - це спільна трагедія людей усіх національностей в Україні - Данилова

# data[].attributes.attachment_link.description
Київ - Від розстрілів у Бабиному Яру в Києві та Янівському концтаборі у Львові - до створення "конвеєрів смерті" в Аушвіці й Майданеку. Це технології Голокосту, які у роки Другої світової війни використали нацисти, знищивши близько 6 мільйонів осіб.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Події, які відбулися в урочищі Бабин Яр у Києві рівно 70 років тому, суттєво змінили уявлення про межу людської жорстокості, зневаги, ненависті і, водночас, стали маніфестом співчуття і людяності.

Тоді околиця Києва, а тепер один із районів поблизу центру міста, стала могилою для десятків тисяч невинних людей.

Одних німецькі окупанти вбивали за те, що вони захищали Київ, будучи партизанами, партійними активістами чи полоненими солдатами і моряками. Інших - бо становили загрозу, входячи до Організації українських націоналістів, як поетеса Олена Теліга, яку розстріляли разом із чоловіком.

Але найбільше людей в Бабиному Яру полягло тільки через те, що вони належали до одної етнічної групи - передовсім євреїв, але також - ромів.

Лише за два дні 29 та 30 вересня 1941-го року тут розстріляли майже 34 тисячі євреїв. У наступні дні есесівці винищили там практично все єврейське населення Києва - чоловіків, жінок та дітей. Наймолодшій жертві було три дні, найстаршій - 103 роки. Разом із Освенцімом, Київ став одним із найболючіших символів Голокосту.

Розстріли в Бабиному Яру тривали аж до звільнення міста від окупантів. Загальне число жертв різниться. У 1946 році на Нюрнберзькому процесі спеціальна державна комісія для розслідування нацистських злочинів під час окупації Києва дала оцінку - приблизно 100 тисяч загиблих.

Ті події спершу замовчували і приховували, згодом про них було сказано багато. Але навряд хтось розповість про них більше, ніж люди, яким довелося бачити все на власні очі.

Свідок

Сім'я Іоанни Євгеньєвої в 1941-му році жила на київській вулиці, яка тоді називалася Бабин Яр, у будинку під номером один. Маленькій Іоанні було 12, коли почалася війна. Тепер вона одна із двох останніх людей, які власними очима бачили, як розстрілювали євреїв у Бабиному Яру.

"Дорослі туди йти боялися, а діти бігали, - пояснює жінка вже похилого віку, як саме їй випало стати свідком тих подій. - Наша мама до війни працювала у їдальні для командування, помічником кухаря. Ми туди часто ходили, нам давали харчі. Коли почалася війна - там були літні військові табори трьох дивізій. У цій їдальні було горище. І ми з дітьми туди залізли - нас було п'ятеро. А віконце на горищі ділилося на чотири фрагменти - і ми сварилися між собою, аби подивитися. В той час ішли розстріли..." - поділилася спогадами жінка з Бі-Бі-Сі.

Розповідь Іоанни Євгеньєвої ставала дедалі моторошнішою, її руки тремтіли, очі наливалися сльозами:

І ось в цьому яру їх спиняли - там зробили таку східцю нижче - і косили зі зброї. І ми за цим всім спостерігали - це було жахливо. Що нас вразило - людей роздягали мало не наголо.
Іоанна Васильєва, свідок розстрілу

"Натовп людей заполонив усю дорогу. По краях ішов конвой - есесівці. Зі зброєю і собаками. І люди йшли собі - навантажені сумками. Деякі згодом почали кидати ті сумки - вони вже збагнули, куди йдуть".

Жінка пригадує, що місцем, куди вели людей на розстріл, тоді було невелике поле, посеред якого вода вимила яр - приблизно 70 метрів завдовжки і до 5-ти метрів завглибшки. У той час на полі ще росли шовковиці, за якими згодом лежали двометрові гори одягу.

"І ось в цьому яру їх спиняли - там зробили таку східцю нижче - і косили зі зброї. І ми за цим всім спостерігали - це було жахливо. Що нас вразило - людей роздягали мало не наголо", - продовжувала очевидиця трагедії.

"Ми на тому горищі просиділи, аж поки стемніло. Потім вже прийшли до тями - що ми робимо, треба ж додому йти... Але в той пізній час дорогою проїздила колона німецьких машин - і ми в розсипну в різні боки дороги. Чекали довго, поки машини переїхали. Бабуся насварила мене - де ти ходиш, я так хвилювалася, думала, ти вже там під розстріл потрапила. Я, звісно, переживала, тієї ночі не спала. І в наступні ночі теж", - жінка розповіла, що від переживань в неї випало волосся з голови.

По тому розстріли тривали щодня, але бабуся більше не пускала туди Іоанну.

Праведність

Жахіття, які випало пережити жінці та її сім'ї, тривали ще не один рік.

Згодом прямо біля їх будинку збудували Сирецький концтабір. А у їх родині ще два роки переховувався знайомий єврей, через що над сім'єю постійно нависав страх розстрілу.

Деякі історики часто критично пишуть про те, що, мовляв, весь Київ знав, що відбувається у Бабиному Яру, а основною і найбільш "брудною" частиною роботи - роздягати людей і відбирати дітей від батьків - займалися переважно колабораціоністи з числа місцевого населення.

Але зовсім інші думки з цього приводу, очевидно, виникають у людей, які хоча б раз прогулювалися "Садом праведників" у меморіалі Яд Вашем в Єрусалимі. Кожним з тисяч дерев, які ростуть там, удостоєні не-євреї, які, попри загрозу смерті, рятували євреїв.

Україна - серед перших країн їх кількістю. На початок 2011 року зареєстровано 2363 праведники з України. 665 з них - це праведники Бабиного Яру, як стверджує голова Фонду пам'яті Бабиного Яру Ілля Левітас. За його словами, таких людей було набагато більше, просто не всі, хто переховував у себе євреїв, вважали, що роблять щось особливе.

В Києві був такий архітектор - Асеєв, він, на жаль, вже помер. Так ось він писав, малював усі ці німецькі печатки, і таким чином євреїв перетворювали на українців, росіян і так далі. Вони могли жити, перейти на іншу квартиру.
Праведниця Ольга Дроздова

Праведниця Ольга Дроздова розповіла Бі-Бі-Сі, що це були не лише приватні випадки, в Києві діяла ціла підпільна організація "Арсеналець", яка займалася порятунком євреїв.

"Там виготовляли документи, рятуючи євреїв від Бабиного Яру. У нас були десятки людей. Нам давали великі списки і давали бланки. В Києві був такий архітектор - Асеєв, він, на жаль, вже помер. Так ось він писав, малював усі ці німецькі печатки, і таким чином євреїв перетворювали на українців, росіян і так далі. Вони могли жити, перейти на іншу квартиру. У всякому разі, якщо їх ніхто не видавав, вони залишалися живими", - розповіла жінка, яка у такий спосіб врятувала і власну двоюрідну сестру, мати якої була єврейкою. Хоча їй тоді було лише 7 років.

Місто

Пізніше Ольга Дроздова бачила, як горів Хрещатик під бомбардуванням наступаючих радянських військ. Всі ті події разом залишили відбиток не лише на людях, які жили у місті, які в ньому загинули. Змінився загальний образ Києва, в якому і роташований Бабин Яр - один із основних символів Голокосту, разом із польським містечком Освенцім, поблизу якого існував один з найбільших німецьких концтаборів - Аушвіц.

"Я думаю, нині, аби бути киянином, пам'ять про Бабин Яр складає вирішальний, фундаментальний момент. Виходячи з цієї пам'яті, твориться людське, громадянське, культурне полотно міста. На цій пам'яті основана ідентичність Києва: це великий траур, тому що із полотна міста вирвана частина його народу", - вважає професор італійського університету Roma Tre, генеральний секретар Спільноти Святого Егідія Адріано Роккуччі, який прибув до Києва, аби взяти участь у заходах із вшанування жертв Бабиного Яру, організованих спільнотою.

Спершу тій пам'яті справді не надавали значення. В 1950-му році радянська влада вирішила заповнити Бабин Яр відходами виробництва Петровських цегляних заводів, а потім прокласти там шляхи і облаштувати парк.

Дамба, якою перекрили яр, не відповідала нормам безпеки, а пропускна спроможність дренажної системи була недостатньою для відведення надлишків води. 13 березня 1961 дамба не витримала навантаження, і селевий потік висотою приблизно до 14 метрів ринув на Куренівку. Ті події згодом отримали назву "Куренівська трагедія". За оцінками сучасних істориків, у наслідку кількість загиблих сягала 1500 людей.

"Бабин Яр помстився" - говорили одне-одному люди. За містичним збігом, трагедія сталася рівно через 20 років після розстрілів.

Перший пам'ятник там встановили в 1976 році - "Радянським громадянам і військовополоненим солдатам та офіцерам Радянської Армії, розстріляним німецькими фашистами в Бабиному Яру".

І лише зі здобуттям Незалежності, в 1991 першому році, в день 50-річчя з дня початку масових розстрілів поблизу місця трагедії встановили пам'ятник у вигляді бронзової менори.

Хоча цими днями лунає багато критики, що влада досі не спромоглася спорудити меморіал пам'яті жертв Бабиного Яру, у Бабиному Яру та його околицях встановили 25 пам'ятників.

Очікують, що 3 жовтня керівництво держави закладе перший камінь під майбутній меморіал.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр у спогадах очевидців

# data[].attributes.attachment_link.description
Події, які відбулися в урочищі Бабин Яр у Києві рівно 70 років тому, суттєво змінили уявлення про межу людської жорстокості, зневаги, ненависті і, водночас, стали маніфестом співчуття і людяності. Тоді околиця Києва, а тепер один із районів поблизу центру міста, стала могилою для десятків тисяч невинних людей.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В XX век навсегда запомнится человечеству ужасами Второй мировой войны и кровавыми преступлениями нацистского тоталитаризма. Одним из символов злодеяний нацизма по праву считаю лагерь смерти "Аушвиц-Биркенау" (нем. - KonzentrationslagerAuschwitz-Birkenau) расположенный возле польского города Освенцим. Именно этот печально известный концлагерь стал местом самого массового уничтожения мирных граждан за всю историю человечества.
Факт 1. Освенцим стал местом наиболее массового истребления людей за всю историю человечества
Основной задачей немецких концлагерей было физическое уничтожение узников после использования их рабского труда. Признанных нетрудоспособными умерщвляли незамедлительно и жестоко. В категорию "смертников" априори попадали дети, старики, инвалиды, раненые и больные. Матерей, признанных способными к работе, силой отрывали от детей.

Общее количество жертв лагеря смерти "Аушвиц-Биркенау" до сих пор не установлено. По различным подсчетам это от 1 до 4 миллионов человек. Узники лагеря уничтожались в крематориях, гибли из-за нечеловеческих условий труда, голода, холода, жестоких наказаний, эпидемий и медицинских экспериментов.

Один из комендантов Освенцима, Рудольф Хесс, в ходе Нюренбергского трибунала оценивал общее количество жертв примернов 2,5 миллиона. "Я никогда не знал общего числа уничтоженных и не располагал никакими возможностями установить эту цифру. У меня в памяти сохранились лишь некоторые цифры, относительно самых больших операций по уничтожению...", - утверждал нацистский преступник.

Эксперты констатируют, что Освенцим место наиболее массового уничтожения мирных граждан за всю историю человечества. Среди двух десятковдругих крупнейших концлагерей, созданных во времена Третьего Рейха, именно Аушвиц-Биркенау "лидирует" по количеству жертв. Для сравнения масштабов, в лагере Дахау было замучено 60 тыс.чел, Бухенвальд - 70 тыс.чел., Майданек - 1,5 млн. чел., Треблинка - 800 тыс.
Факт 2. В концлагере Аушвиц-Биркенау (Освенцим) испытывались новейшие средства массового уничтожения людей
Убийство людей было в прямом смысле слова поставлено на конвейер и осуществлялось с использованием новейших изобретений науки. Лучшие техники и инженеры Рейха искали пути наиболее дешевого и массового уничтожения целых народов и рас. Одним из результатов их работы стало "изобретение" своеобразного тандема: газовая камер + крематорий.

Практика их применения была доведена до автоматизма. После прибытия в лагерь заключенных сортировали на пригодных и непригодных к работе. Детей, стариков, инвалидов прямо с железнодорожной платформы перегоняли к газовым камерам и крематориям. Жертв загоняли в так называемую "раздевалку". Людям приказывали полностью раздеться, затем их вели якобы в "душ". На самом деле несчастных направляли в газовые камеры. По приказу дежурного "врача" открывались баллоны с ядовитым газом "Циклоном-Б", и их содержимое через вентиляционные трубы направлялось в газовые камеры. Спустя считаные минуты жертвы умирали от удушья и отравления. Затем человеческие тела отправлялись на сожжение в крематории, а полученный в результате этого пепел использовался для удобрения сельскохозяйственных полей.

Заключенные, которым "повезло" пройти селекцию и не попасть в газовые камеры немедленно, определялись в лагерные бараки. Выжить в Аушвиц-Биркенау было практически невозможно. Только случайность, везение или удивительная сила воли могли дать узнику надежду на спасение.
Факт 3. Тяжелейший труд заключенных был малоэффективен, а нередко - бессмысленен
Основной задачей узников концлагеря была тяжелая работа на благо Третьего Рейха. На въезде в лагерь новоприбывших встречала надпись на немецком языке - "Arbitmachtfrei" ("труд освобождает"). Вот только освобождения рабский труд никому не приносил. Смертность работников уже за первые 3-4 месяца после прибытия составляла порядком 80%.

Людей заставляли вручную переносить тяжести, работать на лютом морозе и под палящим солнцем. Подобные "особенности" труда в условиях полуголодного существования и постоянных побоев моментально подрывали здоровье даже самых крепких узников. Последствие утраты работоспособности для них было лишь одно - смерть в крематориях и газовых камерах. Нацистам были не нужны "лишние рты", которые больше не могут приносить пользу.

В первые годы основные работы в концлагере сводились к его расширению - строительству новых бараков, коммуникаций, складов. Трудиться приходилось преимущественно вручную, с использованием лишь самых простых инструментов - лопат, ломов, тачек. Когда не было конкретных производственных задач, узникам придумывали какие-угодно занятия лишь бы те не сидели без дела. Доходило до абсурда, когда в 1944 г. испытывая огромный дефицит сельскохозяйственных рабочих нацисты начали запрягать в плуги вместо лошадей узниц концлагеря. Естественно, что изморенные голодом и лишениями женщины не справлялись с этой работой и вскоре становились новыми жертвами газовых камер.

Также узники лагеря трудились на множестве частных и государственных предприятий, расположенных в регионе Силезии. Заключенные работали на химических, металлургических и даже военных предприятиях. Несмотря на все ухищрения лагерной комендатуры деятельность заключенных не была эффективной. Директора предприятий констатировали, что работники имеют лишь 40-60% от предусмотренной ими продуктивности. Ничего удивительного! Ведь полуголодные и изможденные люди не могли трудиться на пользу своих безжалостных мучителей.
Факт 4. Среди узников Освенцима были люди самых разных национальных и этнических групп
Жернова смерти концлагеря Аушвиц-Биркенау перемололи миллионы людей разных возрастов, национальностей, вероисповеданий, политических и гражданских взглядов. По оценкам авторитетного польского историка Францишка Пипера в лагере было уничтожено - около 1 миллиона евреев, 150 тыс. поляков, более 100 тыс. граждан СССР. Количество погибших в концлагере украинцев установить не просто. Нередко наших соотечественников проживающих на территории СССР записывали как русских, а жителей земель довоенной Польши (Второй Речи Посполитой) как поляков. По разным подсчетам это около 15 тыс.чел.

Среди узников лагеря было и немало этнических немцев. Некоторые из них попадали в лагерь за уголовные преступления, другие - в качестве политических заключенных либо в следствие своей нетрадиционной сексуальной ориентации. Была и категория немецких заключенных, которых отправляли в лагерь в целях перевоспитания на двухмесячный период. Для многих из них даже это небольшой тюремный срок заканчивалось смертью от непосильного труда, ужасающих условий жизни, холода, наказаний и инфекционных заболеваний.

В целом заключенных лагеря "сортировали" на девять основных групп (категорий): евреев, политзаключенных, советских военнопленных, нарушителей общественного порядка, гомосексуалистов, уголовников, антиобщественных элементов, временно заключенных полицией и узников религиозных взглядов.
Факт 5. Тысячи заключенных стали жертвами медицинских экспериментов
В "Аушвиц-Биркенау" широко использовалась практика медицинских опытов над узниками лагеря. Одной из основных задач экспериментов, проводимых в лагере был поиск методов максимально быстрой и массовой стерилизации. Идеологи нацизма планировали лишить способности к самовоспроизводству целые народы, достигнув таким образом их полного уничтожения.

"Проявлялся исключительный интерес к разработке дешевого и быстрого метода стерилизации, который можно было бы использовать против врагов Рейха - русских, поляков, евреев. Немцы предполагали, что таким образом можно будет не только подчинить себе врага, но и уничтожить его. Германия могла бы использовать рабочую силу выстерилизованных лиц, лишенных возможности размножения. Массовая стерилизация была составной частью расовой теории Гиммлера. Поэтому опытам по стерилизации уделялось особенно много времени и усилий", - заявлял в ходе Нюренбергского трибунала начальник личного штаба А.Гитлера Рудольф Брандт.

Масштабы псевдомедицинских экспериментов были просто ужасающими. Десятки мужчин и женщин подвергались большим дозам рентгеновского облучения с дальнейшим удалением половых органов. Последствиями облучения и последующих операций по кастрации были ужасные кровоточащие раны, которые приводили к смерти большинства подопытных. Тех, кому удавалось выжить ждала не менее печальная судьба. Вследствие утраты трудоспособности, жертв умерщвляли смертельными инъекциями либо сжигали в крематориях.

Нацистские "медики" также тестировали на заключенных новые лекарства, вакцины и методы лечения. Также, в лабораториях несчастным узникам наносили тяжкие увечья для того, чтобы экспериментальным путем выявить оптимальные пути лечения тяжких ранений. С этой целью, жертвам вживлялись различные предметы: металлические осколки, стекло, ржавые гвозди, щепки, грязь. Активно изучалось и развитие различных инфекционных заболеваний развивающихся при ранениях. Большинство опытов приводило к мучительной смерти подопытных. Немалое количество жертв представляли дети, на которых испытывались смертельные дозы транквилизаторов.
Факт 6. В "фабрике смерти" Освенцим содержалось множество политических заключенных
Отдельную группу узников концлагеря Аушвиц-Биркенау составляли политические заключенные. К этой категории относились политики и общественные деятели с оккупированных Рейхом территорий, видные ученые, деятели культуры и искусства, журналисты. Политическими узниками были и немецкие граждане, так или иначе несогласные с политикой Адольфа Гитлера.

Среди украинских политических заключенных большую группу составляли активисты ОУН-УПА. Через лагерные жернова прошло более двухсот активных членов этой организации, многие из которых погибли от жутких условий содержания либо были казнены. В лагере встретили смерть родные братья лидера украинских националистов "ОУН-УПА" Степана Бандеры - Александр и Василий. Изможденные в результате непосильного физической работы они были умерщвлены в медицинском блоке как более не пригодные к труду.

Известно, что среди узников лагеря был и Андрей Ющенко - отец третьего Президента Украина. Лагерный номер 117654 навсегда остался вытатуирован на его теле.
Факт 7. Среди наиболее жестоких надзирателей лагеря смерти Освенцим было немало женщин
Согласно экспертным подсчетам примерно десятую часть персонала концлагерей составляли женщины. В конце 1944 г. их количество приблизилось к цифре в 3500-4000 человек. Многие из них добровольно устраивались на подобную службу причем не только в медицинской либо хозяйственной части, но и в охранную структуру. Работа в системе СС прельщала молодых немок возможностями карьерного роста и высокими заработными ставками.

Одной из таких печально известных надзирательниц стала Ирма Грезе. В 1943-1945 г.г. она занимала должность старшего надзирателя женского отделения лагеря. В свои двадцать с небольшим лет девушка отличалась неимоверной жестокостью к заключенным, получив прозвища - "Светловолосый дьявол", "Прекрасное чудовище", "Ангел смерти".

Она лично пытала узников используя широчайший арсенал методов - от психологического устрашения до изощренных физических пыток. Иногда, производила "случайный отстрел" либо просто забивала жертв до смерти. Ради развлечения Ирма Грезе травила заключенных собаками, лично отбирала сотни людей для отправки в газовые камеры. Подобную рьяность к работе высоко ценила начальница женского лагеря в Аушвице Мария Мандель, которая и сама с удовольствием пытала заключенных женщин каждый раз изобретая все новые и новые истязания.
Факт 8. Новорожденных детей незамедлительно умерщвляли
Трагически в лагере смерти Аушвиц-Биркенау складывалась судьба беременных женщин. Нацисты воспринимали период беременности как помеху работоспособности женщин, а самих младенцев - в качестве нежелательного "продукта".

Родившихся в концлагере детей умерщвляли зверским образом - топили в металлических бочках. "После родов младенца уносили в комнату ..., где детский крик обрывался и до рожениц доносился плеск воды, а потом... роженица могла увидеть тельце своего ребенка, выброшенное из барака и разрываемое крысами", - вспоминает Станислава Лещинская, польская акушерка и узница концлагеря.

Лишь весной 1943 г. положение некоторых детей изменилось. Высокая смертность на Восточном фронте заставила высшее руководство Рейха несколько пересмотреть свою "демографическую" политику. Младенцев с арийскими чертами внешности (светловолосых, голубоглазых) начали отбирать у матерей и направлять в Германию для последующей денационализации. Трудно представить, насколько трагическим для матерей было навсегда потерять связь со своим ребенком.

Детей еврейской национальности, а также новорожденных с "неарийскими" чертами внешности продолжали безжалостно убивать. Младенца татуировали номером матери, после чего топили в бочке и выбрасывали из барака.
Факт 9. Узники концлагеря проявляли чудеса гуманизма и самопожертвования
Несмотря на все ужасы и лишения жизни за колючей проволокой многим узникам удавалось не только сохранить человеческое лицо, но и демонстрировать чудеса человеколюбия и самопожертвования. Одним из таких удивительных людей был католический пастор польско-немецкого происхождения Максимилиан Кольбе. Арестованный в начале 1941 г. за противодействие нацистским зверствам он стал узником концлагеря Освенцим.

Священник не только стойко переносил все тяготы лагерной жизни, но и пытался поддерживать соседей по бараку проповедью и добрым словом. В июле 1941 г. одному из соседей по бараку Максимилиана Кольбе удалось бежать. Реакция администрации лагеря была безжалостной - казнить 10 человек из барака и жестоко наказать остальных.

Среди случайных жертв надзирателей СС оказался польский сержант Франтишек Гаевничек, молодой парень и многодетный отец. Кольбе не мог допустить этого. Священник вышел из строя заключенных и предложил свою жизнь в обмен на жизнь сержанта. Лагерные палачи прияли эту жертву и отправили пастора в "голодную камеру", где ему и еще 9 арестантам пришлось провести около трех недель без еды и элементарных санитарных удобств. За это время часть арестантов умерла от голода, остальных, и в том числе Максимилиан Кольбе, казнили 14 августа 1941 г. смертельной инъекцией фенола.

Жертва католического священника не была напрасной, спасенный им Франтишек Гаевничек выжил в концлагере, стал свободным человеком и прожил долгую жизнь. Спустя годы пастор был причислен к лику блаженных, а в 1982 г. Папа Римский Иоанн Павел II причислил Максимилиана Кольбе к лику святых мучеников.
Факт 10. В Аушвиц-Биркенау действовало свое движение Сопротивления
Несмотря на ужасающие условия содержания, некоторые заключенные продолжали борьбу за свои права и свободу. Сопротивление приобретало различные формы проявления, одной из которых была взаимопомощь. Встречались также случаи физического противоборства и саботажа. Любая форма сопротивления жестоко пресекалась - пойманных заключенных публично расстреливали, также расправлялись и с их соседями по бараку. Таким образом нацистские палачи пытались запугать остальных заключенных и стимулировать их к доносительству.

Участниками движения Сопротивления были люди разных национальностей. Среди основных задач подпольщиков было снабжение людей медикаментами и пищей. Также, участники движения документировали преступления нацистов против узников лагеря, организовывали побеги и акты саботажа. В тоже время реализовать планы всеобщего восстания узников лагеря не удалось.

В начале октября 1944 г. взбунтовалась зондеркоманда одного из крематориев. Узники лагеря своими силами вывели из строя один из "цехов" крематория и газовую камеру. В последовавшем за этим бою с частями СС все участники восстания, кроме одного, погибли. После подавления протеста лагерная охрана обнаружила, что группа женщин из лагеря Моновиц, во главе которой стояла Роза Робота, поставляла в лагерь порох с одной из фабрик, распложенных возле Освенцима. Именно из него и была сделана взрывчатка, использованная во время восстания. В начале января 1945 г., за считанные дни до окончательной эвакуации лагеря, четыре мужественные женщины, в том числе и Роза Робота, были казнены.

Огромную поддержку движению Сопротивления оказывало население ближайших к концлагерю польских деревень. Люди помогали в организации побегов и прятали беглецов, нелегально передавали продукты для изголодавшихся узников. Даже репрессии и суровые наказания, которые применяла нацистская администрация не смогли сломить дух взаимопомощи мирных жителей Польши и узников концлагеря. Именно тогда нацисты предприняликрайние меры - польских крестьян отселили из окрестностей Освенцима "заменив" их на лояльных немецких поселенцев из семей военнослужащих СС.

27 января 2013 г. исполнилось 69 лет с момента освобождения лагеря Освенцим войсками 1-ого Украинского фронта. Все меньше остается свидетелей тех леденящих душу событий, очевидцев тех ужасных дней. Именно поэтому как никогда важно сохранить память о невинных жертвах нацистских лагерей, ведь тоталитаризм как явление до сих пор не искоренен, а значит сохраняется угроза повторения страшных событий 70-ти летней давности.
Данным материал был создан в рамках проекта "MiędzynarodoweSpotkanie z udziałemmłodychdziennikarzy i świadkówhistorii - byłychwięźniówobozówkoncentracyjnych i gett w Miejscach Pamięci Auschwitz i Sachsenhausen", организованного силами организации "DasMaximilian-Kolbe-Werk" (Германия) в партнерстве с "Łódzkie Stowarzyszenie Pomocy Byłym Więźniom Politycznym Hitlerowskich Obozów Koncentracyjnych, Więzień i Gett" (Польша).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
польша освенцим

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
польша освенцим

# data[].attributes.attachment_link.title
Лагерь смерти Освенцим. Десять шокирующих фактов

# data[].attributes.attachment_link.description
В XX век навсегда запомнится человечеству ужасами Второй мировой войны и кровавыми преступлениями нацистского тоталитаризма. Одним из символов злодеяний нацизма по праву считаю лагерь смерти "Аушвиц-Биркенау" (нем. - KonzentrationslagerAuschwitz-Birkenau) расположенный возле польского города Освенцим. Именно этот печально известный концлагерь стал местом самого массового уничтожения мирных граждан за всю историю человечества.

# data[].attributes.headline
Заперечення голокосту

# data[].attributes.subject
Заперечення голокосту

# data[].attributes.attachment_link.title
Заперечення Голокосту - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ревізіоністи Голокосту євреїв стверджують, що вищевказана інформація була свідомо сфальсифікована сіоністами для вимагання грошей у Німеччини та її союзників, а також для виправдання створення Держави Ізраїль. Більшість професійних істориків відкидає заперечення Голокосту як ненаукову і пропагандистську діяльність. Критики відзначають, що ревізіоністи ігнорують наукові методи досліджень, а також часто сповідують антисемітські та неонацистські погляди.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Телеканал "Інтер"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьогодні міжнародний день пам'яті жертв Голокосту, адже рівно 71 рік тому був звільнений Освенцим. У те, що відбувалося там було важко повірити: мільйони людей були приречені лише через те, що не належали до арійської нації. У рубриці "Люди Перемоги" історія жінки, яка дивом змогла вижити.

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'яті жертв Голокосту: шокуюча історія жінки, яка вижила...

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні міжнародний день пам'яті жертв Голокосту, адже рівно 71 рік тому був звільнений Освенцим. У те, що відбувалося там було важко повірити: мільйони людей були приречені лише через те, що не належали до арійської нації. У рубриці "Люди Перемоги" історія жінки, яка дивом змогла вижити.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карта гетто та "таборів смерті"

Голоко́ст (з дав.-гр. ὁλοκαύστος , "всеспалення"), відомий також як Шоа́ ( івр. השואה‎, "катастрофа") у широкому значенні - цілеспрямована політика нацистського режиму на знищення етнічних і соціальних груп у Європі за ознакою їхньої расової, етнічної, національної належності, сексуальної орієнтації або генетичного типу як неповноцінних, шкідливих, у вузькому значенні - геноцид єврейського народу в часи Другої світової війни, внаслідок якого загинуло приблизно 6 мільйонів євреїв, Нацистською Німеччиною та її колабораціоністами протягом 1933-1945 років.

Як жертв Голокосту зазвичай сприймають також інші етнічні та соціальні спільноти, яких нацисти переслідували і знищували за приналежність до цих спільнот ( роми, гомосексуали, масони, безнадійно хворі тощо).

Слово "голокост" походить через англ. Holocaust і лат. holocaustum від грец. ὁλόκαυστον. Воно становить форму середнього роду іменника ὁλόκαυστος, утвореного від ὅλος - "цілий", або "цілковитий" та καύστος - "спалений", "спопелений" (в контексті ритуального жертвоприношення). Вимова "голокост" пов'язана із посередництвом англійської мови під час запозичення (у разі запозичення прямо з латини або грецької мало бути "голокавст", "олокавст"); форма "холокост" - з додатковим посередництвом і російської мови. Спочатку слово "голокост" мало релігійний підтекст, але також вживалося упродовж сторіч стосовно катастроф та великого лиха переважно пов'язаних із пожежами. До прикладу, крім іншого, його використовували на позначання геноциду вірменів османами 1909 р., для Лувенської різні серпня 1914 р., для опису великих пожеж в Міннесоті ( США), 1918 р. тощо. Уже в середині 20 сторіччя слово "голокост" вживали в пресі щодо хвилі терору проти єврейського населення Європи початого Адольфом Гітлером. Із середини 50-х років 20 сторіччя слово "Голокост" загальновживане стосовно політики винищення нацистами під час Другої Світової Війни євреїв та інших народів Європи. У такому сенсі сучасне слово "Голокост", на відміну від іншого його значення, пишемо з великої літери.

На відміну від інших трагедій людства, Голокост мав декілька властивих рис, які відрізняють його від попередніх:

На відміну від голокостів минулих сторіч, під час нацистського Голокосту було знищено, доволі часто - планомірно, мільйони людей на великому географічному просторі. Для цієї мети було збудовано табори смерті в багатьох країнах Європи, де запроваджувалась система винищення.

Іншою властивою рисою Голокосту є використання расистських теорій та псевдонаукових теорій про неповноцінність чи недорозвиненість певних груп людей, які підлягали знищенню. Широко використовувалася також теорія т. зв. "соціального дарвінізму" - твердження, що винищування людей було продовженням Теорії Еволюції Дарвіна. Сильні народи чи раси згідно з цією теорією, нібито, природно прагнули знищити неповноцінних, які згідно з теорією еволюції мали зникнути й поступитись життєвим простором сильним расам.

Для проведення Голокосту використовували ефективні та нові на той час методи знищення. До прикладу, нові види хімічних та механічних засобів вбивства, будували крематорії, використовувалися рахувальні машини з перфокартами для контролю над кількістю знищених тощо.

Нацистський Голокост також відрізняється своєю жорстокістю. Існують численні приклади використання полонених для медичних експериментів, тортур тощо. Властивою рисою Голокосту є також терор проти всіх верств мирних мешканців і дітей також. У намаганні підтримувати "чистоту раси", терору та винищенню підлягали деякі види хворих, особи із психічними вадами та гомосексуали.

Геноцид єврейського народу (Шоа)

Шоа ( івр. שׁוֹאָה‎ - лихо, катастрофа) - термін, що вживається євреями на івриті і рідше на деяких інших мовах для позначення політики німецьких нацистів по планомірному знищенню єврейського етносу; замінює (поряд з терміном "Катастрофа") собою менш коректний термін "голокост". У 2005 р. в інтерв'ю Бі-Бі-Сі Елі Візель заявив, що відмовляється від вживання слова "голокост" стосовно євреїв. У їдиші, однак, у цьому значенні використовується інший термін - дрітер хурбн ( їд. דריטער חורבן‎ - третє руйнування, специфічно катастрофічні події в історії єврейського народу, починаючи з руйнування Першого та Другого єрусалимських храмів).

Меморіальна дошка на будівлі Ради Європи, (Страсбург, Франція) встановлена у Міжнародний день пам'яті жертв Голокосту 27 січня 2005 р.

Традиційно жертвами Шоа вважаються 6 мільйонів євреїв Європи. Це число закріплене у вироках Нюрнберзького трибуналу. Проте повного поіменного списку жертв не існує. До кінця війни нацисти знищували навіть сліди від таборів смерті; збереглися свідчення про вивезення або знищення вже похованих останків людей перед приходом радянських військ. У Національному Меморіалі Катастрофи (Шоа) та Героїзму "Яд ва-Шем" в Єрусалимі зберігаються персональні документи, що свідчать про приблизно 4 мільйони жертв, поіменно ідентифікованих. Неповнота даних пояснюється тим, що часто єврейські громади знищували цілком, і не залишалося рідних, близьких, друзів, які могли б повідомити імена загиблих. Війна розкидала людей, і ті, що вижили, відмовлялися повідомляти про своїх рідних як про померлих, сподіваючись на зустріч з ними. Величезну кількість людей було знищено на окупованій території СРСР, куди доступ зарубіжним дослідникам був закритий і де говорили про загиблих просто як про "радянських громадян", замовчуючи їхнє походження.

Основне джерело статистичних даних про Катастрофу європейського єврейства - порівняння передвоєнних переписів населення з післявоєнними переписами і оцінками. За оцінками "Енциклопедії Голокосту" (видана музеєм Яд-Вашем), загинуло до 3 мільйонів польських євреїв, 1,2 мільйона радянських євреїв (енциклопедія наводить роздільну статистику щодо СРСР і країн Прибалтики), з них 140 тисяч євреїв Литви і 70 тисяч євреїв Латвії ; 560 000 євреїв Угорщини, 280 тисяч Румунії, 140 тисяч Німеччини, 100 тисяч Нідерландів, 80 тисяч євреїв Франції, 80 тисяч Чехії, 70 тисяч Словаччини 65 тис. Греції, 60 тисяч - Югославії. У Білорусі було знищено понад 800 тисяч євреїв.

Спроба встановити точне число жертв "остаточного рішення" пов'язана з надзвичайними труднощами як через відсутність перевірених даних про масштаби геноциду на ряді територій (особливо Східної Європи), так і через різного визначення кордонів держав і поняття "громадянство".

Навіть при визначенні числа жертв Освенціма, де вели частковий облік в'язнів, називають різні цифри: чотири мільйони (Нюрнберзький процес головних військових злочинців (1946);, два-три мільйони (за даними табірних есесівців П. Броада і Ф. Ентресса); 3800000 (чехословацькі вчені О. Краус і Е. Кулька), один мільйон (Р. Хільберга), два мільйони (Люсі Давидович, М. Гілберт); 1,1-1,5 млн (Ф. Піпер, Польща) ; 1,4-1,5 млн. (Г. Уеллерс, США, І. Бауер, Ізраїль).

Тим більше неможливо встановити число жертв масових страт, що охоплювали, поряд з місцевим єврейським населенням, безліч жителів-неєвреїв. Заходи секретності, зроблені в ході реалізації "остаточного рішення", недолік статистичних даних (наприклад, про кількість євреїв, які загинули під час втечі з окупованих територій, чи євреїв-військовополонених, убитих за расовими мотивами), а також багаторічне замовчування Катастрофи європейського єврейства в СРСР ускладнюють уточнення його загальних масштабів.

Порівняння чисельності євреїв в країнах Європи до і після війни, проведене в 1949 році Світовим єврейським конгресом, привело до висновку, що число загиблих в Катастрофі становить шість мільйонів чоловік; це число закріплено у вироках Нюрнберзького процесу головних військових злочинців, процесу Ейхмана і визнано більшістю учасників Міжнародної наради вчених з питань статистики Катастрофи ( Париж (1987), де обговорювали кількості від 4,2 млн (за Г. Рейтлінгером) до шести мільйонів (за М. Маррус та іншими).

Лев Поляков наводить німецькі дані часів війни, на підставі яких, з урахуванням демографічних наслідків расової політики нацистів (падіння народжуваності переслідуваних євреїв і знищення дітей), він оцінює загальні втрати єврейського народу приблизно у вісім мільйонів. Німецький вчений Р. Руммель в 1992 році опублікував демографічне дослідження, в якому оцінив число загиблих євреїв від 4 млн 204 тис. до семи мільйонів, вважаючи найвірогіднішою цифру 5 млн 563 тис. За підрахунком Я. Робінзона, загинуло близько 5 млн 821 тис. євреїв.

Рауль Хільберг визначає число загиблих в 5,1 млн чоловік ("Знищення європейського єврейства", 1961). Ці підрахунки не беруть до уваги даних про смерть серед колишніх в'язнів таборів на початку після звільнення, хоча безсумнівно, що багато з них загинули внаслідок перенесених мук і хвороб, набутих в таборах. Єгуда Бауер називає цифри 5,6-5,85 млн чоловік.

Згідно зі свідченнями Міжнародному трибуналу співробітника СС Дітера Висліцені, переслідування і знищення євреїв поділялося на три етапи: "до 1940 року ... - вирішити єврейське питання в Німеччині та зайнятих нею областях за допомогою планового виселення. Друга фаза почалася з того часу: концентрація всіх євреїв у Польщі та інших зайнятих Німеччиною східних областях, і причому у формі гетто. Цей період тривав приблизно до початку 1942 року. Третім періодом було так зване остаточне вирішення єврейського питання, тобто планомірне знищення єврейського народу. Висліцені стверджував, що під терміном "остаточне рішення" розумілося саме фізичне знищення євреїв і він бачив наказ про це, підписаний Генріхом Гіммлером.

Січень 1933 - серпень 1939 - з моменту, коли Гітлер став рейхсканцлером Німеччини і до нападу на Польщу

Вересень 1939 - червень 1941 - з моменту включення західної Польщі до складу рейху і створення "Генерал-губернаторства" до нападу на СРСР

Червень 1941 - осінь 1943 - з моменту нападу на СРСР і до повного знищення гетто на його території

Зима 1943 - травень 1945 - з початку масової депортації євреїв Західної Європи до таборів смерті і до кінця війни.

Незважаючи на явно дискримінаційну антисемітську політику щодо євреїв, геноцид розпочався далеко не відразу після приходу нацистів до влади. Нацисти прагнули видавити євреїв з країни, проте часто їм було просто нікуди їхати. Для євреїв Європи, за відомим висловом Хаїма Вейцмана (згодом - першого президента Ізраїлю), "світ розділився на два табори: на країни, які не бажають мати у себе євреїв, і країни, які не бажають впускати їх у свою країну".. Міжнародна конференція з питань біженців у Евіані (Франція) в липні 1938 року, скликана з ініціативи президента США Франкліна Рузвельта, закінчилася повним провалом. Крім Домініканської республіки, жодна з 32 країн, що брали в ній участь, не дала очікуваним біженцям із Німеччини та Австрії ні найменшого шансу. До того ж Британія обмежувала приплив мігрантів у підконтрольну їй Палестину.

Антиєврейська істерія в Німеччині призвела у 1938 році (в ніч з 9 на 10 листопада) до масових погромів, що ввійшли в історію як "Кришталева ніч" (через друзки скла, якими були всипані вулиці німецьких міст).

У 1933-1939 роках з Німеччини та Австрії втекло 330 000 євреїв. Близько 110 000 єврейських біженців вирвались із Німеччини та Австрії в сусідні країни, але зазнали переслідувань вже під час війни.

На початку 1939 року Гітлер доручив "відповідальному за 4-річний план" Герману Герінгу підготувати заходи з виселення євреїв з Німеччини. Початок Другої світової війни не тільки збільшив їхню кількість (після приєднання до Німеччини західної Польщі), а й ускладнив шляхи для легальної еміграції.

У 1940 - на початку 1941 року нацисти розробляють кілька варіантів вирішення єврейського питання: пропонують Кремлю прийняти євреїв рейху в СРСР, ініціюють плани "Мадагаскар" (переселення всіх євреїв на цей острів біля берегів південно-східної Африки) і "Люблін" (створення єврейської резервації в окупованій нацистами частині Польщі, яка отримала назву "Генерал-губернаторство"). Всі ці проєкти не були реалізовані.

З початком Другої світової війни нацисти захопили країни та території з місцями компактного проживання єврейського населення - Польщу, Прибалтику, Україну, Білорусь.

У великих містах (набагато рідше - в невеликих містах) створювались єврейські гетто, куди зганялося все єврейське населення міста і околиць. Найбільше гетто було створено у Варшаві - у ньому містилося до 480 000 євреїв. У перші дні окупації німці підбурили місцеве населення окупованої Польщі до єврейських погромів та безпосередньо брали в них участь. Зокрема за участю німців та місцевих мешканців відбувся масовий погром у Львові та погром у Єдвабному.

На території СРСР найбільшими гетто були Львівське гетто (409 тисяч чоловік, існувало з листопада 1941 по червень 1943 року) і Мінське гетто (близько 100 тисяч чоловік, ліквідовано 21 жовтня 1943).

До ухвалення рішення про повне фізичне знищення євреїв, німці застосовували наступну схему "вирішення єврейського питання":

концентрація єврейського населення у великих міських районах - гетто;

відокремлення їх від не єврейського населення - сегрегація;

повне витіснення євреїв з усіх сфер суспільного життя;

конфіскація їхнього майна, витіснення євреїв з усіх сфер економічного життя і розорення;

доведення євреїв до стану, коли рабська фізична праця стане єдиною можливістю для виживання;

Єврейське населення СРСР знищувалося, як правило, безпосередньо в місцях його проживання айнзатцгрупами ( нім. Einsatzgruppen) СС і колаборантами. Знищенням євреїв в окупованій Одеській області займалися румунські війська. По всій Балтії, Україні, Білорусі, майже біля кожного невеликого міста, біля багатьох сіл знаходяться "ями" - яри, куди зганяли і розстрілювали чоловіків, жінок, дітей.

Уже наприкінці липня 1941 року в Каунасі були вбиті німцями тисячі євреїв; з 60 тисяч євреїв Вільнюсу близько 45 тисяч загинули під час масових розстрілів у ярах близько Понар, що тривали до кінця 1941 року. Хвиля вбивств прокотилася по всій Литві. До початку 1942 року залишки єврейських громад зберігалися лише в містах Каунас, Вільнюс, Шяуляй і Швенчіс.

У Латвії протягом декількох тижнів було знищено все єврейське населення провінційних міст; збереглися лише громади Даугавпілсу, Риги і Лієпаї. З тридцяти трьох тисяч євреїв Риги двадцять сім тисяч були вбиті наприкінці листопада - на початку грудня 1941 року. Приблизно тоді ж були винищені євреї Даугавпілса та Лієпаї.

Значній частині нечисленного єврейського населення Естонії, що нараховувало в 1940 році приблизно 4,5 тисяч осіб, вдалося уникнути загибелі. Так 14 червня 1941 року, всього за 8 днів до війни, приблизно 500 євреїв разом з 10 тисячами естонців були депортовані органами НКВС у Сибір, близько 500 єврейських чоловіків були мобілізовані до Червоної армії або вступили у винищувальні батальйони. З решти 3,5 тис. євреїв в Естонії тільки близько 950 осіб не змогли або не захотіли евакуюватися, пам'ятаючи жорстокість співробітників радянських силових структур, виявлену в ході недавньої депортації, і наївно покладалися, на думку історика Антона Вайс-Вендта, на гуманізм німецької окупаційної влади. Приблизно 2-2,5 тисячам естонських євреїв вдалося евакуюватися у внутрішні регіони Радянського Союзу, чому сприяв той факт, що німці зайняли Таллінн тільки 28 серпня 1941 року. 929 євреїв що залишились в Естонії були розстріляні ще до кінця 1941 року силами прибулої з Риги зондеркоманди 1a (у складі айнзатцгрупи A) під керівництвом штандартенфюреру СС Мартіна Зандбергера. Розстріли відбувалися у Таллінні, Тарту і Пярну, в деяких з них брали участь і члени естонської воєнізованої організації "Омакайтсе". Естонія була першою і єдиною країною Європи, що стала "вільною від євреїв" ( нім. "Judenfrei"), про що було повідомлено в Берлін в лютому 1942 року.

У Білорусі лише деяким євреям вдалося евакуюватися вглиб країни. 27 червня 1941 в Білостоці були вбиті дві тисячі євреїв, а через кілька днів - ще кілька тисяч. Протягом п'яти днів близько 80 тис. євреїв Мінську і його околиць були сконцентровані в гетто (створено 20 липня 1941 р.). До початку зими понад 50 тис. чоловік були вбиті. У перші місяці окупації було винищено також більшість євреїв Вітебська, Гомеля Бобруйську і Могильовa. Дванадцять з двадцяти трьох гетто, створених в Білорусі та в окупованих частинах РРФСР (головним чином у Смоленській області), були ліквідовані до кінця 1941 р., а ще шість - у перші місяці 1942 року.

На Західній Україні німці і місцеве населення влаштували погроми вже наприкінці червня - початку липня 1941 р. У Львові 30 червня - 3 липня було вбито чотири тисячі євреїв, а 25-27 липня - близько двох тисяч. Через кілька днів після захоплення німцями Луцьку там було вбито дві тисячі євреїв; з двадцяти семи тисяч євреїв Рівного двадцять одна тисяча була вбита в листопаді 1941 р.

Євреї центральної та східної України, яким не вдалося евакуюватися до приходу німців, потрапили в руки нацистів і розділили долю єврейського населення східноєвропейських областей (див., наприклад, Бабин Яр у Києві, Богданівка в Миколаївській області, Дробицький яр у Харкові). Наступ німецьких військ на схід і окупація ними великих територій СРСР привели до того, що під владу нацистів потрапила частина євреїв, які зуміли евакуюватися із західних районів країни на початку військових дій. Їх спіткала загальна доля єврейського населення окупованих територій (наприклад, в 1942 р. на Кубані). Багато громади Україні були знищені безслідно. Із сімдесяти єврейських центрів довоєнної України, доля яких невідома, 43 були знищені ще в 1941 р., а решта - до середини 1942 року.

Після заняття німцями наприкінці жовтня 1941 р. майже всього Криму, було вбито за активного сприяння місцевого населення близько п'яти тисяч кримських євреїв (кримчаків) і ще близько вісімнадцяти тисяч єврейських жителів.

В окупованих Псковській, Смоленській і Брянській областях РРФСР у всіх місцях зі скільки-небудь значною концентрацією єврейського населення були створені гетто і лише потім почалися масові розстріли. У Ленінградській і Новгородській областях, на Північному Кавказі і в Криму (за невеликим винятком) знищення єврейського населення проводилося відразу ж після захоплення населених пунктів і євреї перед розстрілом концентрувалися в певних будівлях лише на кілька годин або днів. Однак у Калузькій та Калінінської областях в результаті контрнаступу під Москвою в декількох населених пунктах окупанти не встигли знищити єврейське населення.

Вбивства євреїв Півдня Росії і Північного Кавказу почалися влітку 1942 року після окупації нацистами цих регіонів. 23 липня 1942 відбулося масове вбивство євреїв Ростова-на-Дону у Зміївській балці. Всього на території трьох автономних республік, двох країв і трьох областей РРФСР, окупованих влітку-восени 1942 року, загинуло близько 70 000 євреїв.

31 липня 1941 Герман Герінг підписав наказ про призначення глави РСХА Рейнхарда Гейдріха відповідальним за "остаточне вирішення єврейського питання".

У середині жовтня 1941 року почалася депортація євреїв з Німеччини в гетто Польщі, Прибалтики та Білорусі.

У січні 1942 року на Ванзейської конференції було схвалено програму "остаточного розв'язання єврейського питання". Цю ухвалу не афішували, і мало хто (в тому числі і майбутні жертви) тоді могли повірити, що в XX столітті таке можливо. Євреїв Німеччини, Франції, Голландії, Бельгії посилали на схід, у табори і гетто Польщі та Білорусі, розповідаючи їм про тимчасовість такого переселення. У Польщі створювались табори смерті, які взагалі не було розраховано на проживання великої кількості людей - тільки на швидке знищення новоприбулих. Місця для будівництва перших з них (Хелмно і Белжець) було обрано ще в жовтні 1941 р. Знищення євреїв Польщі отримало назву "Операція Рейнхард" на честь убитого в травні 1942 р. у Празі Рейнхарда Гейдріха.

На початку грудня 1941 р. почав діяти перший табір смерті в Хелмно. Там євреїв вбивали чадним газом в закритих вантажівках - "душогубках".

В гетто міста Лодзь утримувалось до 160 000 євреїв. Це гетто було знищено поступово: перша хвиля депортацій в Хелмно відбувалася між січнем і травнем 1942 року (55 тис. євреїв Лодзі і провінційних містечок Калішського району), потім ряд подальших депортацій до Хелмна і інші табори, а 1 вересня 1944 року воно було остаточно ліквідовано. Єврейське населення Любліну було надіслано до табору знищення Белжець. В ході акції 17 березня - 14 квітня 1942 були відправлені на смерть 37 тис. євреїв, а чотири тисячі тих, що залишилися, були сконцентровані в гетто Майдан-Татарський на околиці міста. У березні 1942 р. до Белжця перевели євреїв з усього Люблінського воєводства; почали прибувати також поїзди з жертвами із Західної України. Зі Львова в березні 1942 р. були відправлені в Белжець близько 15 тис. євреїв, а в серпні - ще 50 тис.

З Кракова в червні і жовтні 1942 р. більшість євреїв було надіслано в Белжець; в березні 1943 р. близько шести тисяч з тих євреїв, що залишавлися там, були переведені в робочий табір у передмісті Кракова Плашув, а близько трьох тисяч - в Освенцім. У вересні 1942 р. більшість євреїв Радому, Кельців, Ченстохови та інших міст Східної Польщі видправили до Треблінки. З 300 тис. євреїв Радомського району наприкінці 1942 р. залишалося в живих лише близько 30 тис.

У 1942 р. було знищено більшість євреїв Східної та Центральної Європи і значна частина євреїв Західної Європи. Успішний наступ радянської армії на ряді фронтів в 1943 р., зміна ситуації після Сталінградської битви і поразки армії Роммеля під Ель-Аламейном, спричинили прискорення темпів розправи нацистів над євреями.

Швидке просування радянських військ на захід примусило есесівців гарячково ліквідувати останні гетто та робочі табори і замітати сліди скоєних у них злочинів. Спеціальний підрозділ (Зондеркоммандо-1005) займалося спаленням трупів на місці масових розстрілів.

На думку деяких дослідників, програма винищення євреїв у 1943-1945 рр..(до капітуляції Німеччини в травні 1945 р.) була виконана на дві третини. Брак робочої сили і одночасно економічно безглузде вбивство мільйонів людей викликали в 1943-1944 рр.. сумніви у нацистської верхівки в правильності підходу до "остаточного вирішення". У 1943 р. Гіммлер віддав наказ про використання праці уцілілих євреїв в інтересах ведення війни. У певний момент Гіммлер навіть запропонував звільнити частину євреїв в обмін на політичні поступки (включаючи і можливість переговорів про укладення сепаратного миру з Заходом) або за колосальний викуп.

На останньому етапі війни, коли неминучість поразки Німеччини вже не викликала сумнівів, деякі нацистські керівники намагалися використовувати євреїв для встановлення зв'язку з союзниками, в той час як інші (передусім Гітлер) продовжували вимагати тотального знищення тих, хто ще залишався в живих. Штандартенфюрер СС Дітер Висліцені на Нюрнберзькому процесі стверджував, що наприкінці лютого 1945 Адольф Ейхман назвав йому число убитих євреїв "близько 5 млн людей".

У той же час чимало місцевих жителів-неєвреїв рятували євреїв, ризикуючи свободою і життям.

За ініціативою німецької окупаційної влади в кожному гетто на окупованих територіях створювалися єврейські адміністративні органи самоврядування - юденрати ( нім. Judenrat) - "єврейські ради". Окремий юденрат міг відповідати за певне гетто, окрему територію, регіон або навіть за цілу країну. У повноваження юденрату входило забезпечення господарського життя і порядку в гетто, збір грошових коштів, відбір кандидатів для роботи в трудових таборах, а також виконання розпоряджень окупаційної влади. Юденрати активно співпрацювали з німецькою владою, намагаючись завоювати авторитет і показати свою значність для "справи" Німеччини і тим самим врятувати якомога більше євреїв. Зокрема, глава юденрату Лодзинського гетто Хаїм Румковскій виголосив перед жителями гетто агітаційну промову, закликаючи віддати на смерть дітей гетто, начебто задля того, щоб цією ціною врятувати все гетто. Тільки масові відправки євреїв до таборів смерті в 1942 році розвіяли ілюзії членів юденрату (так, наклав на себе руки глава варшавського юденрату Адам Черняков).

Юденрату підпорядковувалася єврейська поліція. Головою єврейської поліції звичайно був один з членів юденрату. Комплектування єврейської поліції відбувалося за участю німців і керівників юденрату. Зазвичай єврейська поліція зброї не мала - членам поліції дозволялося носити гумові кийки. Однак деякі єврейські поліцейські були озброєні.

Функції єврейської поліції можна розділити на три типи:

1. виконання німецьких наказів, отриманих через юденрат або безпосередньо від окупаційної влади;

2. виконання розпоряджень юденрату у зв'язку з його заходами: збір контрибуцій.

3. охорона вулиць гетто, охорона входу і виходу з гетто.

Іноді єврейські поліцейські брали участь у розстрілах євреїв. 27 жовтня 1942 року 7 членів єврейської поліції під керівництвом начальника єврейської поліції Вільнюського гетто С. Деслер в Ошмянах (Білорусь) брали участь у масовому вбивстві 406 чоловік. Єврейські поліцейські Вільнюського гетто супроводжували колони євреїв в Панеряй до місця масових вбивств. Також у Вільнюському гетто в 1942 році єврейською поліцією було повішено 6 євреїв за кримінальні злочини.

Попри те, що єврейська поліція допомагала нацистам у знищенні інших євреїв, багато хто з її членів(але не всі) зрештою розділили долю інших жертв голокосту.

Відсутність чіткої інформації про плани нацистів по тотальному знищенню єврейського народу призвела до того, що жителі гетто в основному намагалися виконувати вимоги окупантів, прагнучи вижити.

На початку трагедії Голокосту мешканці гетто, розраховуючи вижити, намагались виконувати вимоги окупантів і співпрацювали з ними в таких установах, як Юденрат, Єврейська поліція. Лише після того, як результат став остаточно зрозумілий, в таборах і гетто розпочалися повстання: найбільш відомі повстання у Варшавському гетто в січні 1943 року, а також повстання в таборі знищення "Собібор" - єдине успішне повстання у концтаборі за всю історію Другої світової війни. Активним центром опору було Мінське гетто. Гетто в Білостоці ( пол. Bialystok, нині Польща), що містило спочатку 50 000 євреїв, було ліквідовано 16 серпня 1943 року після п'яти днів боїв з єврейським підпіллям. У Білорусі, в Україні і в Литві діяли єврейські партизанські загони.

Доля євреїв окупованих територій була вирішена. Позбавлені, як правило, підтримки місцевого населення, багато хто з цих людей не мали шансів вижити поза стінами гетто. Серед тих, що вижили в Шоа - ті деякі, кого з ризиком для життя переховували місцеві жителі (не-євреї, названі "Праведниками світу", врятували від загибелі десятки тисяч євреїв); ті, хто пішов у партизанські загони. У Білорусі серед партизан і підпільників воювали 15 300 євреїв. Відомий єврейський партизанський загін імені Калініна, створений братами Бєльськими. В Білорусі у партизанських загонах воювало близько 30 тисяч євреїв - число білоруських євреїв, котрим вдалося вижити, з цією цифрою майже збігається. Євреї воювали в партизанських загонах у Литві та в Північній Україні.

Серед переживших Голокост велика кількість тих, кого з великим ризиком для життя переховували місцеві жителі. Ці люди, не-євреї, названі "Праведниками світу", врятували від загибелі десятки тисяч євреїв.

У Нідерландах, Норвегії, Бельгії і Франції існував рух спротиву, який також допомагав євреям, головним чином у пошуку сховищ. У Данії данці переправили на рибацьких човнах за великі гроші у Швецію 7000 з 8000 данських євреїв; усе данське суспільство, у тому числі і королівська сім'я, відкрито протестували проти расистських законів під час німецької окупації. Це призвело до того, що під час Другої світової війни в Данії загинуло лише 60 євреїв.

Треба відзначати велику кількість українців, які під час окупації під страхом знищення або заслання до концтабору переховували євреїв у своїх хатах. Також неймовірним був їхній моральний подвиг, оскільки багато їхніх співвітчизників "здавали" своїх сусідів-євреїв з подальшим грабунком їхньої власності. Єврейська організація Яд Вашем визнала героями 1755 українців з числа тих, хто, ризикуючи життям, рятував євреїв. Видатним рятівником євреїв був митрополит Андрій Шептицький. Під час свого візиту до України папа Римський Іван-Павло II відмітив особливу роль греко-католицького священника Омеляна Ковча в спасінні невинних людей у 1942 р. і його жертви власним життям заради спасіння євреїв.

Опір нацистам надали болгари. Коли німці зажадали видати їм болгарських євреїв (їх було близько 50 000), піднялася вся громадськість. Демократи, комуністи, громадські діячі, члени парламенту, священники православної церкви на чолі з патріархом встали на захист євреїв-громадян Болгарії. Цар Борис III неодноразово саботував відповідні вказівки Німеччини. Євреї були вислані зі столиці в провінцію. В результаті вдалося врятувати близько 50 000 чоловік. Однак 11 343 євреїв з приєднаних під час війни до Болгарії Македонії і грецької Фракії були відправлені в Освенцім. В Ізраїлі в 1996 році відбулося відкриття "Болгарського пам'ятного гаю", в якому встановлені плити на честь тих, хто сприяв порятунку болгарських євреїв.

В окремих випадках допомагали євреям також і високопосадові німці. З цих рятівників найвідомішим є Оскар Шиндлер, німецький бізнесмен, який врятував тисячі євреїв з табору Пласов (Plaszow), влаштувавши їх працювати на свою фабрику. Є серед "праведників світу" дипломати і цивільні чиновники. Серед найбільш відомих - Арістідес Соуса Мендес (Aristides Sousa Mendes, Португалія), Тіуне Сугіхара ( Японія) і Пауль Грунінгер (Paul Gruninger, Швейцарія) ризикували своєю кар'єрою заради спасіння євреїв. Співробітник іранського посольства в Парижі Абдул-Хусейн Садрі також рятував євреїв в окупованому нацистами місті, видавши їм близько трьох тисяч іранських віз. Але найзнаменитіший дипломат, який рятував євреїв - це, ймовірно, Рауль Валленберг зі Швеції, який врятував десятки тисяч угорських євреїв. Незважаючи на свою дипломатичну недоторканість, після взяття Будапешту, він був заарештований радянськими спецслужбами, таємно вивезений в СРСР і розстріляний у в'язниці НКВС. Лише в 2006 році стало широко відоме ім'я сальвадорського дипломата - полковника Хосе Артуро Кастельяноса, що видав близько 40 тисяч фальшивих документів про сальвадорське громадянство європейським євреям (головним чином - з Угорщини), що дозволило врятувати більше 25 тисяч чоловік.

У Польщі було страчено понад 2 000 чоловік, які рятували євреїв чи допомагали їм. Польський уряд у вигнанні створив спеціальне підпільне агентство Жеґота ( пол. Żegota, Рада допомоги євреям на окупованій території Польщі) (1942-1945), щоб організувати порятунок євреїв. На чолі його стояла Зофія Козак-Щуцька. Інший видатний діяч цієї організації - Ірена Сендлер. Польський підпільник Ян Карський в 1942 р. дістався до Великої Британії з доповіддю про винищення євреїв і намагався привернути увагу британських і американських політиків до необхідності надати їм допомогу.

Італійські військові і цивільні влади в 1942-1943 роках також відмовлялися допомагати у здійсненні відправки євреїв з окупованих Італією областей Югославії та Франції в табори смерті. Під німецьким тиском італійці створили концтабори для євреїв (зокрема, концтабір Кампанья), але в них були гуманні умови утримання.

Незважаючи на жорстку антисемітську політику нацистів, у Німеччині періодично лунали голоси протесту проти переслідування євреїв. Найбільшим спонтанним виступом проти антисемітської політики стала демонстрація на Розенштрассе в Берліні 27-28 лютого 1943 року етнічних німців - подружжя та інших родичів євреїв, яким загрожувала відправка до таборів. Щоб уникнути скандалу, гауляйтер Берліна Геббельс розпорядився звільнити родичів демонстрантів, числом близько 2000 чоловік, і направити їх на примусові роботи в Берліні (майже всі вони дожили до кінця війни).

Станом на 1 січня 2010 року, за даними інституту Яд Вашем встановлено 23 226 спасителів, яким присвоєно почесне звання "Праведник світу". На частку Польщі припадає найбільше праведників світу - 6195 осіб, у Голландії їх 5009, у Франції 3158 праведників світу. З колишніх республік СРСР найбільше число праведників припадає на Україну - 2272. Яд Вашем застерігає: "Ці цифри не є показником дійсного числа євреїв, врятованих в кожній країні, але вони відражають дані про порятунок, що стали доступними Яд ва-Шем". ("These figures are not necessarily an indication of the actual number of Jews saved in each country, but reflect material on rescue operations made available to Yad Vashem.").

З польських євреїв вижило близько 300 тисяч: 25 тисяч врятувалися у Польщі, 30 тисяч повернулися з таборів примусової праці, а інші - це ті, хто повернувся з СРСР. Знищення єврейського життя, розруха і вибух антисемітизму, пік якого припав на погром у Кельцях (Kielce) в липні 1946 року, змусили більшість польських євреїв залишити країну (здебільшого нелегально), відправившись до Центральної Європи. Після 1946 року в Польщі залишилося тільки 50 тисяч євреїв.

Були знищені не тільки люди - була знищена унікальна місцева єврейська культура, знищена пам'ять про те, що вона (ця культура) століттями була невід'ємною частиною культури Східної Європи. Свідчень цьому практично не збереглося. Євреї на цих землях, які колись були центром світового єврейства, перетворилися на маргінальну меншість. У певному сенсі, нацисти зі своїми завданнями щодо остаточного вирішення єврейського питання впоралися успішно.

Політика нацистів щодо циган була непослідовною. В середині Німеччини нацисти вважали циган, інтегрованих у німецьке суспільство, соціально-небезпечними. В той же час на окупованих територіях Радянського Союзу німцям було важко відрізнити асимільованих циганів від іншого населення, тому знищувались переважно ті, які зберегли кочовий спосіб життя; роми ж, які перебували в румунській зоні окупації, переважно вижили. Дані про жертви Параімосу сильно різняться, оскільки громадські організації циган Східної Європи були менш організованими, достатньо тяжко оцінити фактичну кількість жертв. За різними оцінками кількість жертв коливається від 200000 до 2000000.

Представники сексуальних меншин переслідувались у нацистській Німеччині на підставі статті 175 Кримінального кодексу Німеччини. Згідно з редакцією від 1 вересня 1935 року переслідувались "непристойні домагання" і "поведінка" серед чоловіків. Нацисти розрізняли гомосексуалів, винних лишень в одному "злочині", і гомосексуалів-"рецидивістів". У 1940 році "рецидивістів" розпочали відправляти у концтабори після винесення їм вироку. В концтаборах для гомосексуалів створювались особливо нестерпні умови; навіть розпізнавальний знак цієї категорії ув'язнених - рожевий трикутник (який став згодом головним символом гей-руху) - нашивався на їхній одяг більшого розміру, ніж у інших категорій, щоб вартові здалеку розпізнавали в них першочергових жертв. За даними дослідників з Американського меморіального музею голокосту, в концтаборах утримувалось від 5 до 15 тис. засуджених за гомосексуальність. В той же час у суспільстві неоднозначне ставлення до зарахування гомосексуалів до жертв голокосту. Після закінчення війни більшість жертв-гомосексуалів не було реабілітовано і тим більше не отримали компенсацій. 10 травня 1957 року Федеральний конституційний суд визнає § 175 в редакції 1935 року чинним. Судді Конституційного Суду виносять рішення: "Сексуальні дії між одностатевими партнерами однозначно суперечать нормам моралі"... Колишній в'язень концтабору Маутхаузен Ежен Цукерман протестує проти зарахування гомосексуалів до жертв нацистів. За його словами перші кілька тисяч гомосексуалів, ув'язнених в концтаборах, самі були членами нацистських формувань, зокрема штурмових загонів Ернста Рьома Sturm Abteilung і Nazi Storm Troopers.

У 1933 році в Німеччині нараховувалось близько 25000 Свідків Єгови[джерело? ]. Тисячі з них стали першими ув'язненими нацистських таборів смерті і тюрем. Вони заявляли про свою позицію нейтралітету в будь-яких питаннях, які стосувались політики чи війни. Також відмовлялись проголошувати "Хайль Гітлер!", визнавати шовіністичну ідеологію нацизму і бути частиною гітлерівської військової машини. Близько 2000 Свідків Єгови, з них понад 250 було страчено[джерело? ]. Згодом у журналах "Вартова башта" і "Пробудись!", які доступні у всьому світі, Свідки Єгови неодноразово друкували статті, в яких розповідалось про звірства нацистів і життя очевидців тих подій.[джерело? ]

Німці всіх радянських військовополонених (за винятком євреїв і циган, яких виділяли за зовнішніми ознаками) називали росіянами, тому визначити кількість етнічних українців, білорусів, росіян, яких було знищено немає можливості[джерело? ]. Загалом було знищено понад 3 млн радянських військовополонених. Радянські військовополонені масово гинули у таборах через відмову нацистської влади їх годувати, окрім того, їх цілеспрямовано знищували в таборах смерті [джерело? ]. Інші слов'яни також вважались неповноцінними і підлягали частковому знищенню. Передбачалось їхнє поневолення. До слов'ян на окупованій нацистами території застосовувалась політика геноциду, планомірне знищення національної інтелігенції і національної культури, пригноблення релігійного життя, насильна мобілізація на примусові роботи. Особливо жорсткої політики геноциду зазнали поляки. Було заборонено польську мову, закрита уся польська преса, заарештовано майже усе духівництво, закриті усі польські виші та середні школи, ліквідовані польські культурні заклади, велась планомірна політика по заміні польських назв, планомірно знищувалась польська інтелігенція і державні службовці.

Меморіальна дошка на будівлі Ради Європи, (Страсбург, Франція) встановлена у Міжнародний день пам'яті жертв Голокосту 27 січня 2005 р.

Передбачені різні грошові виплати постраждалим під час Голокосту. Виплати здійснюються в рамках виконання Закону про компенсації, а також в рамках спеціальних програм і фондів. Крім того, у 1952 році було підписано Угоду про репарації між Німеччиною та Ізраїлем.

18 вересня 1953 Німеччиною був прийнятий Федеральний закон про компенсації, який набрав чинності 1 жовтня. Закон передбачав виплату грошових коштів наступним категоріям отримувачів:

особи, які є громадянами ФРН і Західного Берліна станом на 31 грудня 1952

особи, які емігрували з території Третього рейху станом на 31 грудня 1937

переміщені особи, які до 1 січня 1947 знаходилися в таборах на території ФРН та Західного Берліна.

Надалі коло одержувачів було розширене і в обмеженому обсязі під дію закону також підпадали:

юридичні особи, які через переслідування перенесли місце знаходження з території Третього рейху в інші країни станом на 31 грудня 1937

жертви медичних експериментів нацистів

вихідці областей, звідки в післявоєнний час депортувалося німецьке населення (переважно Чехословаччина і Західна Польща

особи, які втратили громадянство (крім австрійців) і проживали в Ізраїлі або інших країнах станом на 1 жовтня 1953

осіб, які не проживають у комуністичних країнах і не мають їхнього громадянства станом на 31 грудня 1965 року (якщо вони ще не отримували компенсації від ФРН).

Закон передбачав одноразові й щомісячні виплати. Критеріями виплати служили, зокрема, втрата рідних і близьких, збиток фізичному стану і здоров'ю, позбавлення волі, втрата власності, втрати капіталу, втрати від дискримінаційного оподаткування, примусове переривання професійної кар'єри, неотримання виплат за страховими полісами.

Таким чином, дія закону не поширювалася на значне число жертв Голокосту, що мають громадянство комуністичних країн, якщо вони не емігрували на Захід до 1965 року. Громадяни НДР могли розраховувати на одержання 480 марок щомісячно, але тільки після досягнення 60-річного віку у чоловіків і 55-річного у жінок.

10 вересня 1952 було укладено угоду між урядом ФРН, урядом Ізраїлю і "Конференцією з матеріальних претензій євреїв до Німеччини", згідно з якою Німеччина виплачувала 3 млрд марок Ізраїлю і 500 млн марок "Конференції".

У 1980 році "Конференція з матеріальних претензій євреїв до Німеччини" і німецький уряд уклали договір про створення програми Claimes Conference Hardship Fund. Програма передбачала одноразову виплату в розмірі 5 тисяч марок тим, хто раніше не мав можливості звернутися за допомогою (переважно емігранти з країн Східної Європи). Станом на 1998 рік одержувачами стали понад 180 тисяч осіб.

У 1990 році, після об'єднання Німеччини, відбулися переговори між "Конференцією" та німецьким урядом з приводу реституції єврейської власності. Продаж принесла 250 млн доларів, і в 1993 році була утворена програма Claimes Conference Article 2 Fund, яка передбачала щомісячні виплати. Станом на кінець 1998 року одержувачами стали більше 41 тисячі чоловік. Всього за цими двома програмами було виплачено понад 1,5 млрд марок станом на 1998 рік.

У 1998 році Конференція провела переговори з урядом Німеччини про компенсації громадянам країн Центральної та Східної Європи, а також колишнього СРСР. Програма почала діяти з 1 січня 1999 року, на її реалізацію Німеччина виділила 200 млн марок.

У липні 2008 року євреїв, які пережили блокаду Ленінграду, прирівняли до жертв Голокосту. Всі, хто зможе пред'явити документи про перебування в Ленінграді в період з вересня 1941 по січень 1944 або документи про евакуацію з міста в цей період, отримають одноразову виплату в розмірі 2556 євро.

Ряд урядів, раніше окупованих нацистами і союзних нацистам країн Європи, через десятиліття після війни також взяли на себе зобов'язання з реституції майна євреїв, яке було конфісковано в 1939-1945 роках.

В Угорщині "Закон про компенсацію" був прийнятий в червні 1991 року. Згодом цей закон був доповнений іншими нормативними актами. Загальна сума компенсації склала близько 100 млрд форинтів.

У Польщі 20 лютого 1997 року був прийнятий закон "Про ставлення держави до єврейських громад у Польській республіці", за яким єврейській громаді компенсувалося лише культове майно.

У Норвегії в 1998 році уряд ухвалив рішення про виплату 450 млн норвезьких крон - ту суму, яка була конфіскована норвезьким казначейством під час Другої світової війни. Ця сума поділена на 4 частини: індивідуальні виплати всім, хто залишилися живими і їхнім спадкоємцям, колективні виплати єврейським громадам у Норвегії та їхнім установам, внесок на користь міжнародних єврейських організацій і початкова сума на створення в Норвегії Центру з вивчення Голокосту та проблем меншин в цілому.

11 березня 2008 року уряд Бельгії, банки і страхові компанії прийшли до угоди з єврейською громадою країни про виплату компенсації єврейським сім'ям, постраждалим у роки Голокосту. Загальна сума виплат складе 110 мільйонів євро.

25 червня 2009 року уряд Литви представив в сейм проєкт закону про виплату єврейській громаді компенсації у розмірі 113 млн літів (32,7 млн євро). 13 липня уряд ухвалив рішення про збільшення суми до 130 млн літів (37 млн євро) у зв'язку з додаванням вартості двох будинків у Вільнюсі. Виплати почнуться в 2012 році і триватимуть 10 років.

Наприкінці 1996 року в США жертвами Голокосту було порушено кілька позовів проти швейцарських банків. Позивачі звинувачували банки в тому, що вони свідомо утримували і приховували активи жертв Голокосту та відмивали отримані незаконним шляхом кошти нацистів. У серпні 1998 року сторонами було укладено угоду про компенсацію на суму в 1,25 млрд доларів, підписана з умовою, що позивачі раз і назавжди відмовляються від подальших претензій до банків і до швейцарського уряду у справах, пов'язаних з Голокостом.

У лютому 2001 року Швейцарська банківська асоціація опублікувала список передбачуваних постраждалих, щоб вони самі або їхні спадкоємці могли пред'явити претензії. У списку була 21 тисяча імен. Для пред'явлення позовів за даними списку був встановлений піврічний термін. У 2005 році був опублікований новий список - на 3000 імен.

В листопаді 2010 року у США 17 шахраїв російського походження звинуватили у привласненні 42,5 мільйонів доларів із спеціального Фонду допомоги жертвам Голокосту. Ватажком угруповання, викритого співробітниками ФБР, був виходець з Росії Семен Домніцер. В період з 1993 по 2009 роки аферисти направили до некомерційних фондів, що знаходяться в Німеччині, близько 5,6 тисяч фальшивих звернень з проханням надати їм матеріальну допомогу. Шестеро шахраїв були співробітниками благодійної організації Claimes Conference, яка займається програмами виплати компенсацій єврейським жертвам нацизму і через яку з 1952 року уряд Німеччини виплатив більше 60 мільярдів доларів компенсацій тим хто пережив Голокост.

Семен Домніцер керував відразу двома фондами. Встановлено, що він передавав гроші не жертвам Голокосту та їхнім нащадкам, а емігрантам з країн колишнього СРСР, які проживають у Брукліні. Лише деякі з них дійсно постраждали від нацизму, більш того, не всі реальні отримувачі виплат були євреями. Приблизно 18 мільйонів доларів злочинці отримали з німецької скарбниці, направивши владі за 2000 - 2009 роки близько 5 тисяч підроблених звернень від імені тих, хто нібито емігрував з Європи, рятуючись від нацистів і одержавши за кожне по $3600. При цьому багато авторів таких звернень народилися вже після Другої світової війни. Решту 24,5 мільйона доларів шахраї отримали у відповідь на 658 підроблених запитів, спрямованих в інший фонд з 1993 по 2009 роки нібито від імені тих, хто хоча б пів року провів у німецьких концтаборах або 1,5 року в гетто.

Деякі запити, які виявилися брехнею, містили несамовиті розповіді. Наприклад, про те, як 11-річна дівчинка рятувалася від бомб німецьких літаків і переправлялася через Дніпро в 1941 році. Потім вона нібито жила під окупацією в Донецьку аж до звільнення в 1944 році, в її документах сфальшовані записи про існування брата, і про те, що її мати померла - щоб оператори програми не змогли перевірити вимоги. В іншому підробленому запиті автор писав, що 13-річним хлопчиком він разом з молодшою сестрою та матір'ю врятувався з Києва, де німці нібито розстрілювали євреїв у Бабиному Яру. Ще одна "жертва", яка представила уряду Німеччини підроблені документи, описала свої страждання під час війни, коли він у 13-річному віці пішов до початкової школи в Києві, хоча насправді він в той час вчився в школі Ленінграді, який ніколи не був зайнятий німцями.

Зазвичай аферисти підробляли дату народження автора запиту так, щоб виходило, ніби він народився до початку Другої світової війни. Крім того, шахраї використовували одні й ті ж фотографії з паспортів реальних людей, лише міняючи їхні персональні дані в запиті. Складніша схема обману стосувалася тих випадків, коли автор запиту хотів отримати пенсію, яка може бути надана, якщо жертва нацизму отримує дохід менше 16 тисяч доларів на рік. Одним з фігурантів кримінальної справи виявилася нотаріус Дора Гранде, яка посвідчувала шахраям документи.

Представники прокуратури Нью-Йорка і ФБР назвали цей злочин верхом цинізму, оскільки злочинці наживались на пам'яті про жертви Голокосту.

У багатьох країнах Європи дане питання надто політизоване і законодавчо заперечення Голокосту прирівняно до кримінальних злочинів. Однак арешти дослідників "забороненої теми" та судові заборони публікації їхніх праць не припинили їхні дослідження. Серед "Ревізіоністів Голокосту" особливо виділяються: Гермар Рудольф, Вальтер Занінг, Поль Рассіньє, Юрген Граф, Артур Бутц, Вільгельм Штегліх, Фред Лейхтер, Вальтер Люфтль.

Основні тези ревізіонізму:

знищення євреїв не мало ціленаправленого характеру, себто ніяких указів керівництва Третього Рейху знищувати не було;

газових камер не існувало, що доводиться за допомогою інженерних та хімічних досліджень;

цифра 6 мільйонів - завищена, ревізіоністи оцінюють кількість загиблих євреїв через дії націонал-соціалістів у рамках 0,5-1,5 мільйон осіб.

Більшість професійних істориків відкидає заперечення Голокосту як ненаукову і пропагандистську діяльність. Критики відзначають, що ревізіоністи ігнорують наукові методи досліджень, а також часто сповідують антисемітські та неонацистські погляди. У зв'язку з тим, що ревізіоністи висувають тези про масові підробки, масштабні фальсифікації і приховування фактів на користь євреїв, заперечення Голокосту вважається конспірологічною теорією.

Генеральна Асамблея ООН без голосування у резолюції № 60/7 від 21 листопада 2005 року відкидає будь-яке повне або часткове заперечення Голокосту як історичної події. А 26 січня 2007 року напередодні Міжнародного дня пам'яті жертв Голокосту Генеральна асамблея ООН прийняла Резолюцію № 61/255 "Заперечення Голокосту", яка засуджує заперечення Голокосту як історичного факту.

Існує дуже великий масив наукових та документальних публікацій про Голокост. Серед останніх, які вийшли, відома праця Саула Фрідлендера "Нацистська Німеччина і євреї" (2 томи), де проаналізовано передумови та перебіг Голокосту із залученням численних німецьких документів, а, головне, свідчень з щоденників очевидців катастрофи. Книжка Фрідлендера була негайно перекладена німецькою, французькою та багатьма іншими мовами й визнана науковою спільнотою й громадськістю, як одне з найфундаментальніших досліджень на згадану тему. Див.:

Saul Friedländer, Nazi Germany and the Jews, v.1: The Years of Persecution 1933-1939, New York: HarperCollins, 1997.

Saul Friedländer, Nazi Germany and the Jews, v.2: The Years of Extermination, 1939-1945, HarperCollins, 2007

Досить детальна бібліографія та тематично організовані зовнішні посилання на тему Голокосту представлені на сторінці англомовної Вікіпедії. Див. Holocaust (resources)

Hilberg, Raul. The Destruction of the European Jews, vol. 1-3 (2003, c1961)

Hilberg, Raul. Perpetrators, Victims, Bystanders: The Jewish Catastrophe 1933-1945, (1992)

Davidowicz, Lucy, The War Against the Jews : 1933-1945 (1975).

Browning, Christopher R. The Origins of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy, September 1939-March 1942 (2004)

Davies, Norman and Lukas, Richard C. Forgotten Holocaust: The Poles Under German Occupation 1939-1944, (2001, c1996)

(англ.) Dean, Martin: Robbing the Jews - The Confiscation of Jewish Property in the

Holocaust, 1935 - 1945, Cambridge University Press, 2008.

Арад И. Катастрофа евреев на оккупированных территориях Советского Союза (1941-1945). - Т.1,2. - Днепропетровск: Центр "Ткума"; ЧП "Лира ЛТД"; М.: Центр "Холокост", 2007. - 816 с.

Возрождение памяти: воспоминания свидетелей и жертв Холокоста. - Выпуски № 1-6. - Днепропетровск: Центр "Ткума"; ЧП "Лира", 2008-2014.

Михман Д. Историография Катастрофы. Еврейский взгляд: Концептуализация, терминология, подходы и фундаментальные вопросы. - Днепропетровск: Центр "Ткума", 2005. - 448 с.

Я. Хонигсман, Катастрофа Львовского еврейства. - Львів, 1993

Круглов А. И. Потери евреев Украины в 1941-1944 гг. - Харьков: Тарбут Лаам, 2005. - 376 c.

Круглов А. Трагедия Бабьего Яра в немецких документах. - Днепропетровск: Центр "Ткума"; ЧП "Лира", 2011. - 140 с.

Щупак И. Евреи в Украине: вопросы истории и религии с древнейших времен до Холокоста. - Учеб. пособие для учащихся старших классов сред. общеобразоваучеб. заведений. - Днепропетровск: Центр "Ткума", 2009. - 148 с.

Нацистський "новий порядок" в містах України: Збірка фотографій та документів з фондів Музею "Пам'ять єврейського народу та Голокост в Україні". - Дніпропетровськ: Інститут "Ткума", 2015. - 336 с. [1]

Давлєтов О. Підготовка "покоління вовків": вишкіл майбутніх виконавців Голокосту (Нариси молодіжної політики НСДАП у 1922-1939 р.). - Дніпропетровськ: Інститут "Ткума", 2015. - 280 с.

Є.Наконечний. Голокост у Львові // Віче. - 1992. - No 14. [2]

Праведники світу та інші рятівники під час Голокосту: приклад України у порівняльному контексті: збірка наукових статей. - Дніпропетровськ: Інститут "Ткума", 2015. - 200 с.

М. Коваль, Нацистський геноцид щодо євреїв та українське населення. // Український історичний журнал - 1992 - № 2.

М. Попович, Єврейський геноцид в Україні історія та уроки. // Філософська та соціологічна думка. - 1994 - № 5-6

А. Подольський, Нацистський геноцид щодо єврейського народу України. 1941-1944. Дисертація кандидата історичних наук - Київ, 1997

Ж. Ковба, Людяність у безодні пекла, Поведінка місцевого населення Східної Галичини в роки "остаточного розв'язання єврейського питання", Київ: Інститут юдаїки, 1998 - 268 с.

Єлисаветський С. Я., Катастрофа і опір українського еврейства (1941-1944): нариси з історії Голокосту і опору в Україні, Інститут політичних i етнонаціональних досліджень НАН України, 1999 - 423 с.

Х. Аронов, Катастрофа європейського єврейства під час другої світової війни, Київ: Інститут юдаїки, 2000 - 364 с.

Довідник про табори, тюрми та гетто на окупованій території України (1941-1944) / Упоряд. М. Г. Дубик. - К., 2000. - 320 с.

Гон М., Голокост на Рівненщині (документи і матеріали), Запоріжжя: Прем'єр, 2004. - 119 с. ISBN 966-685-138-5

Мирський Р. Я., Голокост в Україні у регіональному і загальнолюдському вимірі, Львів: Видавництво університету "Львівська політехніка", 2005. - 199 с.

О. М. Гончаренко, Голокост на території Київщини: загальні тенденції та регіональні особливості (1941 - 1944 рр.): Автореф. дис... канд. іст. наук: 07.00.01 /; Черкас. нац. ун-т ім. Б.Хмельницького. - Черкаси, 2005. - 20 с. Онлайн

Голокост і сучасність: науково-педагогічний бюлетень українського центру вивчення історії голокосту, Інститут політичних і етнонаціональних досліджень НАН України, Український центр вивчення історії Голокосту. Випуски 1, 2, 3, 2005-2008.

Круглов А. И. Потери евреев Украины в 1941-1944 гг. - Харьков: Тарбут Лаам, 2005. - 376 c.

Адам А., Зейкан Ю., Навроцька Е. Білий камінь з чорної катівні: Голокост ромів Закарпаття. - Ужгород: Видавництво Олександри Гаркуши, 2006. - 146 с.: іл.

Сугацька Н. В. Геноцид проти єврейського населення Півдня України в роки німецько-румунської окупації (1941-1944 рр.). Дис. на здоб. наук. ступ. канд. істор. наук за спец. 07.00.01 (Історія України). - Миколаїв: Миколаïвський державний університет, 2006. - 189 с. Рецензія онлайн

О. В. Гісем, О. О. Мартинюк, Голокост в Україні (1941-1944): словник-довідник, Український центр дослідження Голокосту, Видавництво Сфера, 2007 - 92 с. ISBN 966-8782-40-2

Н. Попадюк, Голокост: трагедія XX століття, Ужгород: Гражда, 2007.

Подольський А. Ю. Уроки минулого: Історія Голокосту в Україні. Навч. посібник / Музей "Будинок Анни Франк", Укр. центр вивчення історії Голокосту. - К.: "Сфера", 2007. - 100 с.: іл. - (Серія "Українська бібліотека Голокосту") - ISBN 966-8782-41-0.

Шитюк М. М., Геноцид проти євреїв Південної України в роки німецько-румунської окупації (1941-1944), Миколаїв, 2008. - 153 с. ISBN 978-966-8592-53-9

Гон М. Геноциди першої половини XX століття: порівняльний аналіз. Навчальний посібник для студентів історичних спеціальностей вищих навчальних закладів. - Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2009. - 180 с. Рецензія онлайн

Зонтгаймер К. Як нацизм прийшов до влади / Пер. з нім. - Київ: Дух і літера, 2009. - 320 с.

Бартов О. Стерті. Зникаючі сліди євреїв Галичини в сучасній Україні / Переклад з англійської Сергія Коломійця. - Київ: Українській центр вивчення історії Голокосту; "Зовнішторгвидав України", 2010. - 300 с.

Козицький Андрій. Геноцид та політика масового винищення цивільного населення у XX столітті (причини, особливості, наслідки). Посібник для студентів вишів рекомендований МОН, молоді та спорту України. - Львів, "Літопис". - 2012.

Шоа в Україні: історія, свідчення, увічнення. - Київ: Дух і Літера, - 2015. - 520 c. з іл.

Анна Франк. Щоденник / Пер. з нім. - К.: Сфера, 2006; 2009;

Наконечний Є. "Шоа" у Львові: спогади. - Вид. 2-е. - Львів: Літературна аґенція "Піраміда", 2006. - 286 с. ISBN 966_8522_47_8 Рецензія онлайн

Левін К. Мандрівка крізь ілюзії / Пер. з англ. - Львів: Свічадо, 2007. - 478 с. ISBN 978-966-395-133-1 Рецензія онлайн

Гешелес Яніна. Очима дванадцятирічної дівчинки. - К.: Дух і літера, 2011. - 96 с.

Щоденник Давида Рубіновича / Пер. з польської А. Шарого. Передм. А. Подольського. - К.: Український центр вивчення історії Голокосту: Зовнішторгвидав України, 2009. - 70 с. ISBN 987-966-8274-18-3 Рецензія на видання онлайн (Свідчення 12-річного Давида Рубіновича з с. Крайно (Польща))

Ойєрбах Р. На полях Треблінки (репортаж) / Пер. з ідиш І. Гусєва. Передм. А. Подольського, А. фредекінда. - Київ: Український центр вивчення історії Голокосту: Сфера, 2007. - 80 с. ISBN 966-8782-38-0. Рецензія онлайн

Мащенко Микола. Дитя єврейське. - Київ: Дух і літера, 2008. - 270с. ISBN 966-378-020-7

Мазор Мішель. Зникле місто. Свідчення в'язня Варшавського ґетто. Пер. з фр. - Київ: Дух і літера, 2010. - 240 c., іл. ISBN 978-966-378-163-1

Дебуа Патрік. Хранитель спогадів. Кривавими слідами Голокосту. - Київ: Дух і літера, 2011. - 336 с., з іл. - ISBN 978-966-378-214-0

Дойч Міна. Історія Міни. Спогади лікаря про Голокост. - К.: Дух і літера, 2011. - 184 с. ISBN 978-966-378-212-6

Забарко Борис. Мы хотели жить... Свідчення і документи. Книга 1. - К.: Дух і літера, 2013. - 592 с. Мова рос. - ISBN 978-966-378-291-1

Жизнь и смерть в эпоху Холокоста. Свидетельства и документы. Книги 1, 2, 3. Ред. і укл. Б. Забарко. Видання друге. - К.: Дух і Літера, 2007. - Т. 1 - 620 с., т.2 - 540 с., т. 3 - 700 с.

На Офіційному вебпорталі Державної архівної служби України "Архіви України" у вільному доступі розміщені історичні документи на тему Голокосту в Україні. Матеріали про Голокост представлено в рамках Документальної онлайнової виставки з нагоди церемонії підписання Договору про співпрацю між Державним комітетом архівів України та Меморіальним музеєм Голокосту США 29 березня 2005 та інших онлайнових виставок.

1. Bloxham, Donald (2009). The Final Solution: A Genocide. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-955034-0.

2. HOLOCAUST | Meaning & Definition for UK English | Lexico.com. Lexico Dictionaries | English (англ.). Архів оригіналу за 20 липня 2016.

3. Tomaszewski Irene (18 травня 2006). Inside a Gestapo Prison: The Letters of Krystyna Wituska, 1942-1944 (англ.). Wayne State University Press. ISBN 978-0-8143-3887-2.

4. Gerlach Christian (2016). The extermination of the European Jews. New approaches to European history. Cambridge (GB): Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-88078-7.

5. Пан Ги Мун (27 січня 2009 року). Послання з приводу Міжнародного дня пам'яти жертв голокосту. Архів оригіналу за 31 січня 2011. Сьогодні ми вшановуємо пам'ять мільйонів жертв нацизму - майже одної третини єврейського народу та незліченних представників інших народів, - які зазнали жорстокій дискримінації, поневірянь, звірств і вбивств

6. Джон Петрі. Мирське слово "голокост", значення в 20 сторіччі. (Англ.). Архів оригіналу за 17 лютого 2007.

7. Роберт С. Левенталь. Застосування технології під час Голокосту. (англ.) . Архів оригіналу за 6 лютого 2007.

8. "Holocaust" [Архівовано 4 вересня 2011 у Wayback Machine.], Енциклопедія Британіка(Перевірено 22 листопада 2009)

9. ↑ The Trial of German Major War Criminals. [Архівовано 23 червня 2007 у Wayback Machine.]Sitting at Nuremberg, Germany. [Архівовано 23 червня 2007 у Wayback Machine.]December 3 to December 14, 1945. [Архівовано червень 23, 2007, у Wayback Machine.]Twentieth Day: Friday, 14th December, 1945 (Part 5 of 9) [Архівовано 23 червня 2007 у Wayback Machine.], The Nizkor Projec (Перевірено 22 листопада 2009)

10. http://www.history.org.ua/?termin=Golokost [Архівовано 26 лютого 2019 у Wayback Machine.] Енциклопедія історії України, стаття "Голокост"

11. Вирок міжнародного військового трибуналу. Архів оригіналу за 14 квітня 2010. За його (Кальтенбруннеру) вказівками було вбито приблизно 6 мільйонів євреїв, з яких 2 мільйони були вбиті айнзатцгрупами та іншими частинами поліції безпеки

12. ↑ Катастрофа. Нацистская политика уничтожения еврейского народа и этапы Катастрофы // Электронная еврейская энциклопедия. (рос.)

13. Беркович Євген Михайлович. Жертва двух диктатур // Еврейское слово. - 2009. - Вип. 22 (440). Архівовано з джерела 13 грудня 2009. Процитовано 2011-08-29.

14. Антон Вайс-Вендт. Советская оккупация Эстонии в 1940-41 и евреи // Holocaust and Genocide Studies. - Т. 12, вип. 2. Архівовано з джерела 21 березня 2016. Процитовано 2011-08-29.

15. Одна з найбільших трагедій в історії людства: як у Станиславові німецькі окупанти винищували євреїв - ifrankivchanyn.com. ifrankivchanyn.com (укр.).

16. ↑ Станкерас П. Литовские полицейские батальоны. 1941-1945 гг. - Москва : Вече, 2009. - С. 105-106. - 3000 прим. - ISBN 978-5-9533-3897-4.

17. Іоффе Е.Г. Белорусские евреи: трагедия и героизм: 1941-1945. Монография. - Мінськ, 2003. - С. 364. - 100 прим.

18. Українці - праведники між народами. Мирон Куропас.Український тижневик [Архівовано 27 вересня 2007 у Wayback Machine.]

19. Righteous Among the Nations - per Country & Ethnic Origin January 1, 2010 [Архівовано січня 23, 2009, у Wayback Machine.] (англ.)

20. Михайло. Тяглий,. Переслідування та вбивства ромів на теренах України у часи Другої світової війни : збірник документів, матеріалів та спогадів. ISBN 978-966-2214-11-6. OCLC 1042330400.

21. Ukraine) Українська Друга Світова (Conference) (2015 : Kyïv,. Українська Друга Світова : матеріали міжнародної наукової конференції до 70-ї річниці перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (5 травня 2015 р., м. Київ. ISBN 978-617-684-131-9. OCLC 1038021587.

22. ↑ U.S. Says Holocaust Fund Was Defrauded By MOSI SECRET. The New York Post. Надруковано: 9 листопада 2010

23. Germar Rudolf. Lectures on the Holocaust Controversial Issues Cross Examined.Hastings (East Sussex): Castle Hill Publishers, February 2005. - 392с. ISBN 1-902619-07-2 (Англ.)

24. Paul Rassinier, Le Mensonge d'Ulysse, Paris: La Librairie française, 1950, (PDF). Архів оригіналу за 14 січня 2014.

25. Юрген Граф, Великая ложь XX века: Пер. с нем. Воронцова С. Сенеж, 1997. ISBN 5-89123-040-2

26. Ціммерман Д. Частина 3: Ідеологія. Глава 8. Дівід Ірвінг і Теодор Кауфман // Holocaust denial: demographics, testimonies, and ideologies. - University Press of America, 2005. - 318 с.

27. Липштадт Д. Отрицание Холокоста. "Суд над отрицанием Холокоста": Использование истории против искажения фактов. Emory University. Архів оригіналу за 26 липня 2011.

28. Vest R. (2001). Holocaust Denial: Past, Present, and Future. J495 - Proseminar for History Majors (AKA: Senior Seminar). Indiana University Southeast. Архів оригіналу за 25 червня 2013.

УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ Про відзначення державними нагородами України За мужність і самопожертву, виявлені у роки Великої Вітчизняної війни у врятуванні осіб єврейської національності від фашистського геноциду, збереження пам'яті жертв Голокосту

Стаття "Голокост" в Електронній енциклопедії історії України, Інститут історії НАН України

Український центр вивчення історії Голокосту: Словник-довідник "Голокост в Україні"

На сайті Національної бібліотеки України імені В. І. Вернадського: "Голокост і сучасність", науковий журнал, Український центр вивчення історії Голокосту - Дослідження, документальні джерела, полеміка, рецензії (щоб мати доступ до всіх статей у електронному вигляді слід клацнути на "архів номерів")

Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського - Бібліографія: Вибрані останні видання з історії голокосту та геноцидів

Станіслав Кульчицький: Голодомор в Україні й український голокост

Петро Мірчук "Зустрічі й розмови в Ізраїлю. (Чи українці „традиційні антисеміти")"

Голокост: ігнорована реальність. Тімоті Снайдер, професор Єльського університету (укр.)

Стаття "Голокост" на сайті Меморіального музею голокосту в Сполучених Штатах (також інші споріднені статті російською, англійською, німецькою, французькою та ін. мовами)

Стаття "Голокост" в англомовній Інтернетній енциклопедії України (Internet Encyclopedia of Ukraine)

27 січня світ відзначатиме Міжнародний день пам'яті жертв Голокосту. Хто звільнив Аушвіц? // Громадське радіо, 25 січня 2015

Українські жертви і визволителі Аушвіца // "ВВС Україна", 26 січня 2015

Стаття "Причина Холокосту" в кн. "Українська політологія або Атдадім Львов Палякам": PDF, EPUB, переклад на російську: PDF, EPUB

Энциклопедия судеб : [воспоминания детей войны, переживших Холокост / под ред. С. И. Вайнблата]. - Одесса : Бондаренко М. А., 2017. - 352 с. : ил., портр. ; 21 см. - 200 экз. - ISBN 978-617-7424-37-5

Перекажіть це дітям вашим... Книга про Голокост в Європі 1933-1945 / С. Брухфельд, П. Левін. - 2-е вид., допов. та розшир. - Дніпро : Ткума, 2018. - 132 с. - (Українська б-ка Голокосту). - ISBN 966-981-064-9.

# data[].attributes.attachment_link.title
Голокост - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Голоко́ст (з дав.-гр. ὁλοκαύστος , "всеспалення"), відомий також як Шоа́ ( івр. השואה‎, "катастрофа") у широкому значенні - цілеспрямована політика нацистського режиму на знищення етнічних і соціальних груп у Європі за ознакою їхньої расової, етнічної, національної належності, сексуальної орієнтації або генетичного типу як неповноцінних, шкідливих, у вузькому значенні - геноцид єврейського народу в часи Другої світової війни, внаслідок якого загинуло приблизно 6 мільйонів євреїв, Нацистською Німеччиною та її колабораціоністами протягом 1933-1945 років.