# data[].attributes.attachment_link.title
К.р. Куліш Вовчок.docx

# data[].attributes.headline
Тест за творами "Причинна", "До Основ'яненка"

# data[].attributes.subject
Тест за творами "Причинна", "До Основ'яненка"

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Тараса Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Інтерактивна біографія Великого Кобзаря українського народу в сучасному вигляді

# data[].attributes.headline
Т.Шевченко."Причинна", "Думи мої..."

# data[].attributes.subject
Т.Шевченко."Причинна", "Думи мої..."

# data[].attributes.body
Конспект уроку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Т.Г. Шевченко - центральна постать українського літературного процесу XIX ст. Його творчість мала вирішальне значення в становленні й розвитку нової української літератури, утвердивши в ній загальнолюдські демократичні цінності та піднісши її до рівня передових літератур світу. У своїй поезії Шевченко звернувся до тем, проблем та ідей (соціальних, політичних, філософських, історичних, художніх), які до нього ще не порушувалися в українській літературі або порушувалися надто несміливо й соціально обмежено.

Геній Великого Кобзаря надзвичайно широкий і багатогранний. Поет, драматург, прозаїк, мислитель, історик, етнограф, географ, фольклорист і художник. Тарас Шевченко відомий у всьому світі як Великий Кобзар, співець життя народного.

Він є основоположником критичного реалізму в українській літературі. Він підняв дух кріпосної України, не зупинився перед зухвалою політикою національного гноблення. Був членом Кирило-Мефодіївського товариства.

Творча спадщина Великого Кобзаря

Збірка поезій "Кобзар";

9 повістей (із 20-ти задуманих);

п'єса "Назар Стодоля";

кілька уривків інших драматичних творів;

щоденник;

листи.

Поетична збірка "Кобзар" названа в народі Книгою Правди; це "епоха в історії духовного розвитку цілого народу українського", бо вона "відразу відкрила немов новий світ поезії" (І. Франко). Перше видання "Кобзаря", що вміщувало 8 творів (відкривалося віршем "Думи мої, думи мої..."), припадає на 1840 р.

Етапи творчості Тараса Шевченка:
I - ранній (1838-1843 pp.);
II - період трьох літ (1843-1847 pp.);
III -невольнича поезія (1847 - 1857 pp.);
1847-1850 pp. (Оренбург, Кос-Арал);
1850-1857pp. (Новопетровська фортеця);
IV - творчість після заслання (1857-1861 pp.).

І. Рання творчість
Т. Шевченко виступає переважно як романтик і реаліст одночасно.
Характерні риси:

інтерес до незвичайного, яскравого, таємничого, фантастичного;

піднесений стиль мовлення;

розчуленість (сентиментальність);

захоплення історичним минулим.

Основні мотиви ранньої творчості:

сирітство і соціальна нерівність ("Тяжко-важко в світі жити");

трагічна доля жінки-покритки і розбещеність панів ("Катерина", "Мар'яна-черниця");

героїчне минуле України ("Іван Підкова", "До Основ'яненка", "Тарасова ніч", "Гайдамаки", "Гамалія");

тема ролі поета в суспільному житті ("Думи мої, думи мої...");

"Катерина" (1838)

ліро-епічна соціально-побутова поема з народного життя.
розповідь про трагічну долю матері-покритки та дітей-безбатченків в експлуататорському суспільстві та зображення розбещеності російського офіцерства.

Ліричний вступ
Поема розпочинається зверненням-застереженням до дівчат не кохати москалів-па-ничів, бо їхня "любов" зрадлива, легковажна, а покинуті "москалями" дівчата часто гинуть морально або накладають на себе руки.
Сюжетна основа твору - розповідь про нещасливе кохання сільської дівчини Катрі, яка на свою біду полюбила пана-офіцера.

Зав'язка сюжету
Знайомство Катерини з офіцером Іваном, його від'їзд і народження у Катрі позашлюбного сина, що викликало осуд усього села.
Перший розділ закінчується повідомленням про те, що "вернулись москалики", але "іншими шляхами" (не до Катерини, яка все чекає на батька дитини). Батьки, прислухаючись до суспільної думки, не можуть чекати.

Другий розділ починається драматичною сценою. У глибокій зажурі сидять за столом батьки Катерини. Мати докоряє дочці тим, що вона, не пошанувавши ні своєї, ні батьківської честі, народила позашлюбне дитя, що є великою ганьбою. Батькам краще не мати на старості підтримки від дочки, аніж на кожному кроці чути глузування з боку односельців. Тому мати проганяє Катерину, наказавши не зізнаватися нікому, що в неї є мати:

Проклятий час-годинонька,
Що ти народилась!
Якби знала, до схід сонця
Була б утопила...

Катерина падає на коліна, просячи пробачення. Але батьки непохитні у своєму рі-шенні. "Молись Богу та йди собі - мені легше буде", - звучать слова батька.

Третій розділ розпочинається спокійним пейзажем, що підкреслює контрастність між природою і суспільним життям. Катерина з дитиною блукає "чи в лісі", "чи на полі", "чи в діброві з-під колоди вовка виглядає", прямуючи на схід. Зустрічає чумаків, розповідає про свою нещасливу долю.

Настала зима, а Катерина майже боса йде в Московщину. Покритка зустрічає " москаликів ", та на ввічливе запитання про Івана почула від них у відповідь грубий, образливий жарт.

Четвертий розділ
Кульмінація - зустріч Катерини з Іваном.. Сподіваючись на обіцяні почуття, дівчина звертається до офіцера ніжними словами, але той робить вигляд, що не знає її, дає грубий наказ прибрати її з дороги.

Розв'язка
У розпачі Катерина залишає дитину серед шляху, а сама топиться у ставку. П'ятий розділ (виконує роль епілогу): син Катерини (уже підліток) - поводир у сліпого кобзаря. Хвилюючою є його зустріч з батьком, тепер великим паном, що відцурався своєї дитини.

"Гайдамаки"
(1839 - 1841)

Це найбільша за обсягом поема Т. Шевченка.
Назва твору: гайдамаками називали учасників Коліївщини - народного антишляхетського повстання 1768 року на Правобережній Україні, що було вершиною національно-визвольної боротьби українського народу.
Жанр: ліро-епічна поема героїчного характеру.

Тема: показ лицарської звитяги українців під час національно-визвольного руху проти свавілля шляхти й корчмарів, зображення сили й працьовитості українського народу, його волелюбності і моральної краси.

Ідея: звеличення національно-визвольного руху України та лицарів Коліївщини, осуд шляхетського свавілля.

розгортання селянського повстання;

особисте життя Яреми Галайди та пов'язаних з ним персонажів.

Лінії переплітаються, бо Ярема - учасник Коліївщини.

Ярема Галайда - не історична постать, але, за народними переказами і піснями, існував насправді; "сирота багатий".

Оксана - кохана дівчина Яреми.

Максим Залізняк, Іван Гонта - історичні постаті, які очолили гайдамацький рух.

Другорядні образи:

гайдамаки;

конфедерати;

титар (батька Оксани);

Лейба (корчмар);

кобзар Волох;

ксьондз;

підліток-гайдамак;

Ґонтині діти.

Стислий переказ поеми "Гайдамаки"
Поема розпочинається лірично-філософським відступом - посвятою.

Автор розмірковує над плином життя, над вічними змінами в природі і людському суспільстві: "Все йде, все минає - і краю немає..." Вічними є лише волелюбні прагнення народу. А виразниками цих прагнень стали гайдамаки.

Поет знає, що його думки будуть вороже зустрінуті реакційними письменниками, які вважають:

Коли хочеш грошей,
Та ще й слави, того дива,
Співай про Матрьошу,
Про Парашу, радость нашу,
Султан, паркет, шпори, -
От де слава!!!

У поета - інша слава, інші цінності. Він згадує про часи козацької волі, про славне минуле України. Кругом нього стали його "діти" - породжені поетичною уявою образи твору - гайдамаки. Він радить їм летіти з чужини в Україну, не цуратися мови, якою мати пісень.співала, не цуратися своєї історії. Поет просить благословення для них у свого "щирого батька" (Василя Івановича Григоровича, якому присвячено поему).

У Вільшані попід гаєм Ярема, співаючи, виглядав свою Оксану. Парубок навіть заплакав, чекаючи, бо боявся, що кохана не прийде. А коли побачив її, то зрадів і забув про все. Титарівна забарилася, бо в неї занедужав батько.
Ярема розповів дівчині, що йде в Чигирин дістати свяченого ножа, бо надумав при-стати до гайдамаків, здобути славу, багатство і все це скласти до ніг Оксани:

Одягну тебе, обую.
Посаджу, як паву, -
На дзиґлику, як гетьманшу,
Та й дивитись буду...

Закохані мріяли, як будуть жити, коли не стане ляхів в Україні. Прощаючись, Ярема і Оксана присяглися один одному у вірнім коханні та й розійшлися.

Тихесенько, гарнесенько,
Щоб ніхто не бачив
Ні дівочі дрібні сльози,
Ні-щирі козачі.

А тим часом у титаря засвітилось в усіх вікнах. То конфедерати, - ті, хто нібито зібрався волю боронити, - катували Оксаниного батька, вимагаючи в нього гроші. Титар мовчав.

"Завзята бестія! стривай!"
Насипали в халяви жару...
"У тім'я цвяшок закатай!"
Не витерпів святої кари,
Упав сердега.

Замордувавши титаря, ляхи вирішили запалити церкву. Але тут у хату вбігла Оксана і, побачивши вбитого батька, знепритомніла. Її, непритомну, ляхи забрали з собою.

За кров і пожари
Пеклом гайдамаки ляхам оддадуть.

Попід дібровою стояли вози з ножами, і повстанці вірили, що ту зброю подарувала Катерина II, яка начебто підтримувала гайдамаків. Козацька старшина, що з'їхалася з різних куточків України, плекала надії на визволення з-під польського гніту, сподівалась, що повернеться влада гетьмана. Люди чекали дзвонів, що мали сповістити про початок церковної служби, слухали, як співав сліпий кобзар.

Нарешті вдарили дзвони. У службі брала участь така сила духовенства, як на Великдень. Поміж возами ходили попи з кропилами і святили зброю. А благочинний закликав громаду:

Молітесь, діти!
страшний суд Ляхи в Україну несуть -
І заридають чорні гори.

Він нагадав людям про страшні лиха, що їх зазнала Україна, про те, що всі "праведні" українські гетьмани були спалені шляхтою або заживо, або після смерті (трупи Богдана і Тимоша Хмельницьких було піддано вогню в Чигирині, аби знищити навіть пам'ять про них). Диякон проголосив:

Нехай ворог гине!
Беріть ножі! освятили...

І народ кинувся розбирати ножі, що згодом "заблищали по всій Україні".

Треті півні
Ляхи розкошували, не знаючи, що панувати їм судилося лише один день, поки не розпочалось повстання.
Коліївщина, це "пекельнеє свято", охопила всю Україну, але минув час і про неї забули. Онуки славних учасників повстання "панам жито сіють".
Серед ночі берегом Дніпра йшов козак, йшов і журився, бо його серце чуло щось недобре. Він йшов не у Вільшану до коханої, а у Черкаси до ляхів, яких буде бити, коли почує сигнал до повстання (цей сигнал - треті півні).
Ярема замислився над долею України, сподіваючись, що народ виборе собі незалежність і, як символ цієї незалежності, у степах України знов "блисне булава".
Поринувши у свої думки, він і не помітив, що почалась буря:

Там Оксана, там весело
І в сірій свитині;
А тут... а тут... що ще буде?
Може, ще загину.

Червоний бенкет
"Задзвонили в усі дзвони по всій Україні", і гайдамаки почали бити ляхів. З бойовим покликом "Гине шляхта, гине!" "по горищах, по коморах, по льохах, усюди; всіх уклали, все забрали". У Черкаси, де діяв Залізняк, прийшов і Ярема. Там він дізнався про те, що конфедерати вбили титаря і вкрали Оксану. Ярема попросився у реєстр до Залізняка. Оскільки хлопець був сиротою і не мав прізвища, то його записали як Галайду (бездомний бурлака). Дали Яремі коня і, залишивши за собою палаючі Черкаси, поїхали далі, а Ярема всю дорогу мовчав - тяжко тужив за Оксаною.

...осталися діти та собаки -
Жінки навіть з рогачами
Пішли в гайдамаки.

Поет у ліричному відступі говорить про те, що у кривавій різні винні "ксьондзи, єзуїти", які посіяли ворожнечу між братніми слов'янськими народами.

Коли загін Залізняка приїхав у Вільшану, Ярема дізнався про те, що ляхів там вже вбили, а тепер поховали. Тоді ж повстанці познайомилися з хлопцем-підлітком, який разом зі своїм батьком пішов у гайдамаки. У хлопця розпитали дорогу до Будищ, де в, яру було озеро, а попід горою стояв ліс. У тому лісі ляхи поховались на деревах, і їх позбивали з дерев, як груші. Там же повстанці знайшли скарби конфедератів і потім пішли карати ворогів у Лисянку.

У Лебедині Оксана опритомніла в монастирі і розповіла бабусі-черниці про те, як потрапила в полон до ляхів, як хотіла накласти на себе руки. Від цього вчинку її врятували лише думка про Ярему та кохання до нього.
Черниця, у свою чергу, розказала, що саме Ярема Галайда привіз дівчину до Лебедина і обіцяв за нею приїхати. Він і справді повернувся, обвінчався з Оксаною, того ж дня покинув її, щоб разом із Залізняком бити ляхів.

Не спинила весна крові,
Ні злості людської.
Тяжко глянуть, а згадаєм -
Так було і в Трої.
Так і буде.

Ярема прославився на всю Україну як завзятий гайдамака:

Максим ріже, а Ярема
Не ріже - лютує:
З ножем в руках на пожарах
І днює й ночує.

Гайдамаки хмарою обступили Умань і затопили її панською кров'ю. Аж ось гайдамаки привели до Ґонти ксьондза-вчителя і двох його учнів, хлопчиків-католиків, синів Ґонти. Гонта, вірний присязі, наказав убити ксьондза, а дітей привселюдно примусив зізнатися, що вони католики. Батьківське горе не знало меж:

Сини мої, сини мої!
Чом ви не великі?
Чом ви ляха не ріжете?
А сьогодні, сини мої,
Горе мені з вами!
Поцілуйте мене, діти,
Бо не я вбиваю,
А присяга.

Гонта своїми руками зарізав обох синів, заборонивши їх ховати, як і всіх інших католиків. Потім він наказав зруйнувати базиліанську школу, де вчились його діти. Гайдамаки розбивали об каміння ксьондзів-учителів, а школярів живих топили у криниці.

Гонта, не тямлячи себе від горя, мов навіжений бігав по Умані і кричав, закликаючи безжалісно нищити ляхів.
Прямо на пожарищі гайдамаки сіли вечеряти. Не було серед них тільки Ґонти. Криючись від усіх, він шукав когось серед купи мертвих. Знайшов трупи своїх дітей, поніс їх у поле поховати:

Поклав обох, із кишені
Китайку виймає;
Поцілував мертвих в очі.
Хрестить, накриває
Червоною китайкою
Голови козачі.
Розкрив, ще раз подивився...
Тяжко-важко плаче:
"Сини мої, сини мої!
На ту Україну
Дивітеся: ви за неї
І я за неї гину".

Поховавши синів, Гонта пішов геть, оглядаючись на степ. Він бажав тепер для себе тільки швидкої смерті.

Автор шкодує за часами, коли Залізняк і Гонта гуляли по Україні, караючи ворогів. Згадує свого батька сусідів, які любили слухати оповіді діда про Коліївщину.
Майже рік тривало повстання та й ущухло. Ґонту ляхи піддали нелюдському кату-ванню і стратили. Не лишилася по ньому ні хреста, ні могили. Залізняк, дізнавшись про страшну загибель товариша, помер з горя. Гайдамаки поховали Залізняка в сте-пу, насипали високу могилу. Довго стояв над тією могилою Ярема, а потім заплакав і пішов геть.

Гайдамаки після придушення повстання розійшлися хто куди. Тим часом було зруйновано Запорізьку Січ. А Україна "навіки заснула". Тільки часом колишні повстанці, старі, ідучи понад Дніпром, співають гайдамацьких пісень.

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість Тараса Шевченка. "Катерина", "Гайдамаки"

# data[].attributes.attachment_link.description
Т.Г. Шевченко - центральна постать українського літературного процесу XIX ст. Його творчість мала вирішальне значення в становленні й розвитку нової української літератури, утвердивши в ній загальнолюдські демократичні цінності та піднісши її до рівня передових літератур світу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І. Франко назвав роман "найліпшою історичною повістю в нашій літературі". В основу твору покладено історичні події часів другої половини XVII ст. - після смерті Б. Хмельницького.

Тоді Правобережжя відійшло до Польщі, яка поставила гетьманом Павла Тетерю. На Лівобережній же Україні розгорнулася запекла боротьба за гетьманську булаву. Козацька старшина висувала гетьманом полковників В. Золотаренка та Я. Сомка, останній і був обраний наказним гетьманом на старшинській раді в м. Козельці.

Проте Москва не затвердила його обрання. Прості козаки, селянство підтримували кандидатуру Івана (Іванця) Брюховецького, який обіцяв народові деяке полегшення. 27-28 червня 1663 р. у Ніжині відбулася рада, названа "чорною", оскільки в ній брала участь і "чернь" - прості люди. На ній гетьманом було обрано І. Брюховецького, який, звичайно ж, не дотримав своєї обіцянки. Така історична основа роману "Чорна рада".

Підзаголовок: "Хроніка 1663 року"

Рік: 1857

Літературний рід: епос

Жанр: історичний роман, роман-хроніка

Тема: розповідь про Чорну раду, що відбулася в Ніжині в 1663 році

Ідея: заклик до єднання, цілісності України; утвердження думки, що тільки свідома українська інтелігенція має бути панівним класом суспільства.

Джерела роману: "История Малороссии" М. Маркевича, "История Малой России" Д. Бантиш-Каменського, літопис Самовидця.

Дві сюжетні лінії - соціальна і любовна.

Відхилення від історичних фактів: опис подорожі полковника Шрама, його перебування на хуторі Хмарище, зустріч його сина Петра з Лесею, двобій Петра з Кирилом Туром, переживання Лесі через коханого.
Проблематика:

Історична доля України;

Взаємини між панством та біднотою;

Стосунки між Україною та Росією;

Вірність обов'язку, козацька честь;

Місце Запорозької Січі в історії України;

Любов і ненависть;

Вірність і зрада;

Батьки і діти;

Історична постать і сучасність;

Цінність людського життя;

"Усякому єсть своя кара і награда од бога".

Письменник акцентує увагу на суперечностях між простими козаками і старшиною, між міщанами і шляхтичами, між городовими козаками і запорожцями.

Визначальним сюжетним "полігоном" для характерологічного увиразнення героїв є дорога, у яку вирушає козак Шрам зі своїм сином Петром, прямуючи з Правобережної України до Лівобережної до Якима Сомка. На цій дорозі вони зустрічають різних за соціальним статусом і політичними поглядами людей.

Головні герої:

Яким Сомко - наказний гетьман Лівобережжя, переяславський полковник;

Павло Тетеря - правобережний гетьман;

Васюта Золотаренко - ніжинський полковник;

Іван Брюховецький - кошовий - гетьман Запорозької Січі;

московський князь Гагін;

Кирило Тур - запорозький козак, курінний отаман;

полковник і панотець Шрам (справжнє прізвище Чепурний);

Петро Шраменко - його син;

Михайло Черевань - колишній козак, господар хутора;

Меланія дружина Михайла Череваня;

дочка Леся;

Божий Чоловік;

Матвій Гвинтовка;

Вуяхевич

Композиція
Твір містить 18 розділів. Автор влучно використав композиційний прийом - подорож героїв. Цей прийом дає змогу показати широку панораму народного життя, різні стани, верстви населення, ознайомити і героїв твору, і читачів із тим, як і чим живе й дихає народ, складними соціальними проблемами тогочасності.

Експозиція: зображення історичної епохи, у якій відбуватимуться події твору, знайомство з головними героями роману.

Зав'язка: прагнення Шрама підтримати на раді Я. Сомка, подолати розбрат і безлад серед козацтва.

Кульмінація: проведення "чорної ради", за підсумками якої І. Брюховецький - гетьман, Я. Сомко - в'язень.

Розв'язка: смерть Я. Сомка, І. Шрама; одруження Петра з Лесею.

Сюжет твору

У гості до Череваня, грошовитого пана із козацтва, приїздять його старий знайомий паволоцький полковник Шрам із сином Петром. Так вийшло, що після Хмельниччини бравий козарлюга Шрам став попом. Але знову почалися в Україні негаразди, і Шрама обрали полковником. Тому Шрам одночасно був і панотцем і полковником. За обідом з'ясувалось, що Шрам їде в Переяслав до Сомка, бо хоче підтримати його в боротьбі за гетьманство.

Поки чоловіки розмовляли, Петро познайомився з Череванихою та її дочкою Лесею. Закохався козак, але виявилося, що Леся вже майже просватана. Черевані разом із Шрамками їдуть до Києва. У місті на Лесю задивляється здоровенний козак, що разом зі своїм побратимом наздогнав карету з жінками. Запорожці розмовляють про красу дівчини, і велетень обіцяє викрасти Лесю.

Скоро Петро дізнався, що красуня Леся просватана за Сомка. Та не про це зараз розмовляють старий Шрам й Сомко, що зустрілися в Києві. Переживає полковник Шрам за Україну та її єдність, а Сомко заспокоює його, говорячи, що вся старшина від Самари до Глухова зве його гетьманом і присяглася слухати його. Раптом під вікном почулося: "Тугу-тугу!" - так віталися запорожці. До хати зайшов Кирило Тур, той самий козарлюга, що збирався викрасти Лесю. Пообіцяв він це й зараз.

До півночі хропіли вже всі козаки. Не спав один Петро Шраменко. Раптом почув - тупотять коні. Поки роздумував Петро, що робити, знову почувся кінський тупіт. Це Кирило Тур таки викрав дівчину. Петро кинувся за ним рятувати Лесю. Наздогнав Шраменко викрадачів і розпочався "козацький герць". Закінчився він тим, що обидва супротивники одночасно вдарили один одного шаблями в груди.

Коли приїхала погоня, то Сомко першим ділом кинувся до Тура. Леся почула слова Сомка, що молода знайдеться й друга, а от Кирила Тура другого не буде, і навік відвернулося її серце від Сомка. Вилікувати Тура взялися запорожці, а Петра - Череваниха, мати Лесі. Поки хлопець одужував, сиділа біля нього Леся. Зрозуміла дівчина, що "Сомко козак не до любощів", та пізно було.

Тим часом прийшла звістка, що до Переяслава прибувають воєводи від царя. Шрам із сином вирішили їхати до Сомка, а Черевань із сім'єю - до жінчиного брата, Гвинтовки, під Ніжень. Дорогою Сомко почув, що багато полковників перейшли на бік Іванця Брюховецького, і тепер він володіє Україною по самі Ромни, має велику царську ласку та прихильність.

Сомко гірко засумував і надумав збирати військо, аби провчити зрадників. Але Шрам заперечив: що ж це виходить, "замість війни з недоляшком Тетерею, заведеться війна між сьогобічними полками!" Він порадив гетьманові їхати в Переяслав та писати листи до всіх полковників, відкрити їм очі й просити схаменутись, не шматувати Україну. Сам же Шрам думав їхати у Ніжень і схилити на бік Сомка Васюту (ніженьського полковника Василя Золотаренка).

По дорозі до Ніженя народ скрізь говорив про чорну раду і лаяв кармазинів (так прозивали козаків, що вдягалися в дорогий одяг, кармазини) та військову старшину. У місті Васюти не було. Шрам зупинився в Гвинтовки. Поки батько їздив до Васюти в Батурин, Петро зустрів Кирила Тура. Зустрілися вони, як друзі, і разом поїхали у козацький табір, де Петро побачив Брюховецького. Іван Мартинович називав усіх своїми дітками, бідкався, що не має чим одягти своїх козаків, як прохарчувати, адже він і сам обносився. Міщани гукали, що всім його забезпечать, аби він їх оборонив, порівняв у правах з козаками. Брюховецький усе обіцяв та настроював люд проти міської старшини й гетьмана.

Повертався Петро до Гвинтовчиного хутора, обдумуючи все, що чув і бачив. Шраму вдалося помирити Васюту з Сомком. Разом поїхали вони в табір Сомка під Ніжень. А там галас, мішанина, безладдя. Ледве вдалося Шраму навести порядок між козаками. Та ще й слідом за ним ходив, як диявол, зрадник Вуяхевич (генеральний писар Сомка) і "розсипав гіркі слова в козацькі душі", підбурював на чорну раду.

Почалася збиратися рада в Ніжені. Людське море шуміло й гомоніло. Спочатку кричали, потім зчепилися битись. Запорожці посадили Іванця Брюховецького на стіл і булаву та бунчук до рук дали. А в Сомка вирвали бунчук, переломили надвоє, відняли й булаву. Оглянувся гетьман - а при ньому тільки купка старшини, кругом одні запорожці.

Попросив Сомко в присутнього на раді представника московського царя захисту й справедливості, а той не знає, що діяти, бо вже взяв від Брюховецького великі подарунки. Дуже зрадів новоспечений гетьман, звелів Сомка, Васюту та їхню вірну старшину кинути у в'язницю, а Вуяхевичу наказав писати листа цареві в Москву, що Сомко буцімто козаків бунтує проти царя. Зовсім скоро зрозуміла чернь, що іі одурено.

Кинулися міщани жалітися гетьманові на запорожців, які грабували їх, а той сміється - тепер, мовляв, у нас все спільне, ми ж як рідні брати. Бачачи все це, засмутився Черевань. А ще як почув, що Брюховецький засватав у дядька Гвинтовки його Лесю за свого писаря, зовсім занепав духом. Брюховецький тим часом бенкетував у Ніжені. Сидить "городова козацька старшина", та, що нишком поякшалась із запорожцями і заради свого панства запродала Сомка Іванцеві, і сором декого бере за власну зраду.

Спробував Шрам врятувати Сомка. Пробрався Кирило Тур у в'язницю й запропонував гетьманові помінятися місцями. Однак Сомко наодріз відмовився тікати, бо не хотів чужою смертю купувати своєї волі, як не умовляв його Тур. Розпрощалися Шрам із Кирилом на тім, що Тур поїхав знову викрадати Череванівну, а Шрам - у Паволоч, на смерть. Наостанок Петро просив Кирила передати Лесі, що він її й на тім світі не забуде. Старий Шрам, жаліючи паволочан, сам поїхав до Тетері й прийняв на себе вину за те, що місто збунтувалося проти гетьманської зверхності. Тетеря засудив його, як бунтівника, на смерть: велів відтяти голову.

Того ж року восени стратили й Сомка з Васютою у місті Борзні: "Брюховецький доказав-таки свого, хоч після й прийняв слушну кару од гетьмана Дорошенка: пропав під киями собачою смертю".

Петро Шрам, поховавши батька, пожурився та й вирішив іти на Запоріжжя. Але ноги привели його до Хмарища. І Черевань, і Череваниха, і Леся - всі були живі. Розповіли вони, як їх Гвинтовка "добре в руки узяв", хотів віддати Лесю за ледаща Вуяхевича. Аж раптом приїхав Кирило Тур із запорожцями і сказав, щоб йому видали Череванів - везти в Гадяч до гетьмана. Насправді Кирило врятував їх від Гвинтовки й відвіз до рідного Хмарища, а сам подався до Чорної гори.

Петро залишився в Череваня, як у своїй сім'ї. Пройшло півроку, стали думати про весілля. Навесні Петро з Лесею були вже в парі. Отак-то минулося все те лихо, мов приснилося. Одних зломило, а іншим Господь указав рости та цвісти. "Чорна рада" написана з орієнтацією на новаторські шукання в європейській прозі початку XIX ст., зокрема на історичну романтику Вальтера Скотта, про що неодноразово згадував сам П. Куліш. У романі діють реальні історичні особи - Я. Сомко, І. Брюховецький. Є та кож вигадані персонажі - Кирило Тур, Леся, старий запорожець Пугач та ін.

Головний конфлікт роману - боротьба за гетьманську булаву між Сомком і Брюховецьким. Ця боротьба, участь у ній паволоцького полковника і священика Шрама, гетьмана Сомка, Гвинтовки та інших героїв становить основу сюжету.

З головною сюжетною лінією тісно переплітається інша, особиста - кохання Петра та Лесі, до якої сватається Сомко, та викрадення Лесі закоханим у неї Кирилом Туром. Цікава композиція роману. Через образ дороги в "Чорній раді" бачиться вся тогочасна Україна. Більшість зустрічей, подій, сутичок, словесних чи збройних, відбувається на дорозі, якою полковник Шрам із молодим Петром Шраменком їдуть до Сомка, аби визначитися у бурхливому морі народних пристрастей, викликаних боротьбою за владу. Дорога приводить до природних, невимушених випадкових зустрічей з багатьма людьми: тут і зневажена панством сільська біднота, і запорожці, і міщани, і весь люд посполитий. У цих зустрічах на дорозі вимальовується й основний конфлікт роману. Якщо образ Сомка автор подає в прикрашеному вигляді, прагнучи показати людину державного розуму, державних інтересів, то Брюховецького він характеризує як підступну, зрадливу й властолюбиву натуру. Це політичний авантюрист, людина без честі й совісті. На бік Брюховецького стає новоявлений магнат Гвинтовка - колишній козак, що перетворився на великого пана.

З ідейною основою роману пов'язаний образ Кирила Тура - волелюбного представника козацтва, щирого товариша, відважного воїна. Кращі запорозькі традиції втілені також в образі "січового діда" Пугача.

Яскравість образів, майстерність композиції, щедре використання народнопоетичних мовних джерел - усе це забезпечило роману "Чорна рада" гідне місце у спадщині української класичної літератури.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Чорна Рада" Пантелеймона Куліша

# data[].attributes.attachment_link.description
І. Франко назвав роман "найліпшою історичною повістю в нашій літературі". В основу твору покладено історичні події часів другої половини XVII ст. - після смерті Б. Хмельницького. Тоді Правобережжя відійшло до Польщі, яка поставила гетьманом Павла Тетерю. На Лівобережній же Україні розгорнулася запекла боротьба за гетьманську булаву. Козацька старшина висувала гетьманом полковників В.

# data[].attributes.attachment_link.title
УНТ с.р. 9 кл

# data[].attributes.attachment_link.title
К. р.з укр. літ. для 9 кл.

# data[].attributes.attachment_link.title
К.р.№3 9 кл.Енеїда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З нас - відео, навчальний текст і тести. З тебе - проглянути, прочитати й скласти ЗНО на відмінно. До речі, переконайся, що освіжив у пам'яті повну версію твору. Як-не-як, а ніхто не розповість про "Енеїду" краще ніж Іван Петрович Котляревський.

Це - твір Івана Петровича Котляревського, що вважається основоположником нової української літератури. Вперше його видали в 1798 році, у Санкт-Петербурзі. Зробили це без відома автора меценати Максим Папура та Йосип Каменецький. Основним джерелом української "Енеїди" стала "Енеїда" римського поета Вергілія.

"Енеїда" за жанром - бурлескно-травестійна поема, де зображується історична доля українства у ХVІІІ ст. на прикладі мандрів Енея. Складається з 6 частин.

Короткий зміст:

Реклама

1 частина:

Загибель Трої. Початок подорожі. Буря на морі (здійняв Еол за намовою Юнони). Прибуття до Карфагена. Знайомство з царицею Дідоною, кохання. Меркурій за наказом Зевса сповіщає про необхідність продовження мандрів. Самогубство Дідони.

2 частина:

Мандрівка в Сицилію до царя Ацеста (на пропозицію керманича Палінура). Еней влаштовує поминки по батькові. Поєдинок сицилійця Дареса й троянця Ентелла (перемога останнього). Троянські жінки підпалюють човни Енея. Еней розлютився і заходився лаяти богів, просячи дощу. Дощ пішов і частина кораблів уціліла. Сон Енея: Анхіз просить відвідати його в пеклі.

3 частина:

Куми. Еней із Сивіллою відвідують пекло. По дорозі зустрінуть Дрімоту, Зівоту, Смерть із військом: чума, війна, голод й інші лиха. Харон переправить через Стікс. Цербер. Пекло. Грішники: 1) гріхи суспільні; 2) гріхи моральні. Зустріч із Дідоною. Зустріч із батьком. Пророцтво про заснування Нового Риму.

4 частина:

Еней обпливає острів цариці Цирцеї, яка перетворювала людей на тварин, і прибуває в землі царя Латина. Обмін подарунками. Планування одруження Енея з Лавінією. Рутульський князь Турн бачить сон, у якому Лавінія обирає за нареченого Енея; ображений він посилає лист Енею, вимагаючи двобою. Смерть цуцика няні Латина від гончих Енея. Початок війни.

5 частина:

Пророцтво річкового бога Тибра про свиню і 30 білих поросят під дубом (заснування Іулом на цьому місці Альби-града). Прохання про допомогу в царя Евандра. Вулкан на прохання Венери виковує зброю та обладунки Енею. Разом із Енеєм Евандр відправляє свого сина Палланта. Турн намагається спалити троянський флот. Венера звертається до матері богів Цибелли з проханням вплинути на Зевса. Кораблі перетворюються на сирен, - флот уціліє. Героїчний подвиг Низа й Евріала.

6 частина:

Зевс забороняє богам втручатися в земні справи. Продовження воєнних дій. Турн убиває Палланта. Юнона обернулась в подобу Енея і, виманивши Турна, заманила його на корабель, щоб він поплив додому й не загинув. На наступний день Еней поховав загиблих. До нього прийшли посланці від Латина. Він говорить їм, що воює не проти Латина, а проти Турна й пропонує влаштувати поєдинок віч-на-віч із ним. Юнона посилає на поміч Турну його сестру - Ютурну. Вона знову розпочинає поєдинок між троянцями та рутульцями. Енея поранено. Венера збирає для нього всілякі зілля, що допомагають вилікувати рану. Самогубство Амати (повісилась на очкурі). Поєдинок Енея з Турном - перемога Енея, смерть Турна.

Повний курс з підготовки до ЗНО вже доступний на EdEra.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мар'яна Мегединюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Готуємося до ЗНО. Урок 1. "Енеїда"

# data[].attributes.attachment_link.description
З нас - відео, навчальний текст і тести. З тебе - проглянути, прочитати й скласти ЗНО на відмінно. До речі, переконайся, що освіжив у пам'яті повну версію твору. Як-не-як, а ніхто не розповість про "Енеїду" краще ніж Іван Петрович Котляревський. Це - твір Івана Петровича Котляревського, що вважається основоположником нової української літератури.